ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 січня 2025 р. 	Справа № 440/1117/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Перцової Т.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.09.2024 (суддя: О.О. Кукоба, м. Полтава)  по справі № 440/1117/24
за позовом                ОСОБА_1  
до                ІНФОРМАЦІЯ_1                       
про визнання дій незаконними та скасування наказу,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі також – відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_2 ), в якому просив суд:
- визнати незаконним перебування ОСОБА_1 на військовому обліку, починаючи з 31.07.1999;
- скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 27.02.2022 №40 в частині призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 ..
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вироком Машівського районного суду Полтавської області від 11.10.1995 позивача було засуджено за ч. 3 ст. 117, ч. 2 ст. 118 КК України 1961 року до 5 років позбавлення волі за вчинення тяжкого злочину. Відповідно до п.6 ч.6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (у редакції від 31.07.1999 року) виключенню з військового обліку у військових комісаріатах підлягають, зокрема, громадяни України, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину. Аналогічна норма міститься і в чинній редакції вказаного закону. Таким чином, позивач мав бути виключений з військового обліку з липня 1999 року з наведених у вказаній нормі підстав. Разом з цим, 14.12.2010 відповідачем було знято ОСОБА_1 з військового обліку у зв`язку з досягненням граничного віку перебування в запасі, після чого, вже 25.02.2022 поновлено на військовому обліку з невідомих причин. З урахуванням викладеного вважає незаконним перебування позивача на військовому обліку та просить скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 в частині призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11.09.2024 по справі № 440/1117/24 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій незаконними та скасування наказу відмовлено. 
Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його ухвалення з порушенням судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.09.2024 по справі № 440/1117/24 та ухвалити нове судове рішення, яком позов задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована наявністю беззаперечного права у позивача на виключення з військового обліку на підставі п. 6 ч. 6 ст. 37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" як особи, яка раніше була засуджена до позбавлення волі за вчинення тяжкого злочину. Проте, суд першої інстанції, неповно з`ясувавши обставини справи, дійшов помилкового висновку про законність дій відповідача щодо поновлення ОСОБА_1 на військовому обліку (після зняття у грудні 2010 з підстав досягнення граничного віку перебування в запасі), аргументуючи це необізнаністю ІНФОРМАЦІЯ_3 про наявність у позивача судимості та не вчиненням самим ОСОБА_1 жодних дій щодо повідомлення відповідача про такі обставини. Апелянт вважає наведене обґрунтування суду першої інстанції перекладанням відповідальності за незаконні дії відповідача на позивача, що порушує вимоги ст. 19 Конституції України. Крім того, наполягає на тому, що позивач не проходив належним чином огляд військово-лікарською комісією. Будь-які відмітки в обліковій картці до військового квитка не спростовують цих обставин за відсутності інших фактичних даних, які відповідач міг би надати до суду, якби мав. 
Відповідач не реалізував своє процесуальне право подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до ч. 4ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними у ній матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, з таких підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є громадянином України, що підтверджено копією паспорта громадянина України № НОМЕР_1 /а.с. 3/.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 27.02.2022 №40 солдата запасу ОСОБА_1 , 1968 р.н., призвано на військову службу по мобілізації до військової частини НОМЕР_2 з 27.02.2022 /а.с. 24/.
Стверджуючи про незаконність призову на військову службу та наявність підстав для виключення з військового обліку з 1999 року, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що виключенню з військового обліку осіб, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину, з урахуванням приписів Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не є підставою, за якої військовозобов`язані не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. 
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає таке. 
Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України від 12.05.2015 №389-VIII «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб та оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлені Законом України від 21.10.93 № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон № 3543-XII).
У статті 1 Закону № 3543-XII містяться визначення понять «мобілізація» та «особливий період», відповідно до яких:
мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу; Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій
За частинами 1, 2 ст. 4 Закону № 3543-XII (тут і надалі в редакції, що діяла станом на час виникнення спірних правовідносин), організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України. Загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
Частиною п`ятою статті 4 Закону № 3543-XII регламентовано, що вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.
Відповідно до статті 2 Закону № 3543-XII, правовою основою мобілізаційної підготовки та мобілізації є Конституція України, Закон України "Про оборону України", цей та інші закони України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України № 2232-XII від 25.03.92 "Про військовий обов`язок і військову службу" (із змінами) (далі - Закон № 2232-XII.)
Згідно зі статтею 1 Закону № 2232-XII, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Відповідно до частини п`ятої статті 1 Закону № 2232-XII, від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Частина дев`ята статті 1 Закону № 2232-XII визначає такі категорії громадяни України щодо військового обов`язку: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом (частина друга статті 2 Закону № 2232-XII).
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 24 Закону № 2232-XII, початком проходження військової служби для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Згідно з частиною першою статті 39 Закону № 2232-XII, призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом № 3543-XII.
Статтею 22 Закону №3543-XII встановлені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації. Громадяни зобов`язані, зокрема, з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.
Відповідно до частини третьої вищезазначеної статті під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки).
Також, частина шоста статті 22 Закону № 3543-XII встановлює, що громадянам, які перебувають на військовому обліку, з моменту оголошення мобілізації забороняється зміна місця проживання без дозволу посадової особи, визначеної у частині третій цієї статті.
Статтею 23 № 3543-XII встановлено вичерпний перелік осіб, яким надається відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації та перелік осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Відповідно до п. 6 ч. 6 ст. 37 Закону №2232-ХІІ, виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів Служби зовнішньої розвідки України - у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України) підлягають громадяни України, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину.
Так, з наявної в матеріалах справи копії облікової картки до військового квитка серії НОМЕР_3 вбачається, що ОСОБА_1 проходив строкову військову службу у період з 27.11.1986 по 27.11.1988 (а.с. 20-зворот).
Вироком Машівського районного суду Полтавської області від 11.10.1995, який набрав законної сили 29.11.1995 року, ОСОБА_1 засуджено за ч. 3 ст. 117, ч. 2 ст. 118 КК України 1961 року до 5 років позбавлення волі за вчинення тяжкого злочину.
З відомостей облікової картки до військового квитка серії НОМЕР_3 слідує, що 28.09.1998 ОСОБА_1 був прийнятий на військовий облік як такий, що прибув з місць позбавлення волі.
14 грудня 2010 року позивача було знято з військового обліку у зв`язку з досягненням граничного віку перебування в запасі (який станом на той час становив 40 років (ч.4 ст. 28 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції від 10.02.2010)).
Колегія суддів зауважує, що станом на дату постановлення позивача на військовий облік 28.09.1998 Закон №2232-ХІІ не містив норм про виключення з військового обліку осіб, які були засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжких злочинів.
Відповідна норма з`явилася, шляхом викладення Законом України від 18.06.1999 №766-XIV "Про внесення змін до Закону України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу" Закону №2232-ХІІ у новій редакції, що набула чинності з 31.07.1999.
Так, згідно з частиною п`ятою статті 37 Закону №2232-ХІІ, у редакції Закону №766-XIV, виключенню з військового обліку у військових комісаріатах підлягають громадяни: а) визнані військово-лікарськими комісіями непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку; б) які досягли граничного віку перебування в запасі; в) які припинили громадянство України; г) які були засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжких злочинів; д) які не отримали до 36-річного віку військово-облікової спеціальності або спорідненої з нею; е) які померли.
Тобто, підстави для виключення позивача з військового обліку обумовлені тим, що його раніше було засуджено до позбавлення волі за вчинення тяжкого злочину виникли з 31.07.1999.
Разом з цим, ОСОБА_1 ані до суду першої, ані апеляційної інстанції не було надано жодних доказів звернення до відповідача із заявою про виключення його з військового обліку з наведених підстав.
Частиною першою статті 9 КАС України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За приписами частини другої статті 79 КАС України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви.
Відповідно до частини четвертої статті 79 КАС України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу.
Крім того, частинами першою, другою статті 80 КАС України визначено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У клопотанні про витребування доказів повинно бути зазначено, зокрема заходи, яких особа, що подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів, та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.
Аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що сторони судового процесу, зокрема позивач, повинні брати активну участь у збиранні доказової інформації з метою підтвердження обґрунтованості своєї позиції перед судом.
Обов`язок позивача доводити обставини, на які він посилається на обґрунтування своїх доводів, є ключовим аспектом принципу змагальності та рівності в судовому процесі.
Позивач не може будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, допоки інша сторона не надасть доказів на її спростування (концепція негативного доказу), оскільки такий підхід нівелює саму сутність принципу змагальності.
Тобто обов`язок доведення обставин, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, у рівній мірі покладається на обох сторін. Кожна сторона повинна довести факти, на які вона посилається.
При цьому підставу позову повинен довести саме позивач, який повинен подати докази, на яких ґрунтуються його вимоги разом з поданням позовної заяви. В разі неможливості самостійно представити такі докази, позивач повинен про це повідомити суд та зазначити причини, з яких доказ не може бути подано. Крім того, позивач вправі подати до суду клопотання про витребування доказів, із зазначенням причини неможливості самостійного їх представлення та наведенням вжитих ним для цього заходів.
Під час апеляційного розгляду даної справи колегією суддів не встановлено обставин, які б підтверджували факт звернення ОСОБА_1 до відповідача із заявою про виключення його з військового обліку на підставі п. 6 ч. 6 ст. 37 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу у зв`язку з засудженням за тяжкий злочин.
Фактично, як слідує з матеріалів справи, вперше ОСОБА_1 висловив свою документовану незгоду з перебуванням на військовому обліку лише у 2024 році шляхом подання даного позову до суду.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав визнавати незаконним перебування ОСОБА_1 на військовому обліку з 31.07.1999, що зумовлює відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.
Доводи апелянта про незаконність дій відповідача щодо взяття ОСОБА_1 на військовий облік 25.02.2022 колегія суддів не приймає, оскільки, як пояснює сам відповідач у відповіді на адвокатський запит від 14.11.2023 № 88/1/3470, на момент взяття на військовий облік військовозобов`язаних ч. 4 ст. 28 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» передбачала, що граничний вік перебування в запасі становить 60 років, а не 40 років, як було встановлено нормою, яка діяла станом на грудень 2010 року.
З приводу позовних вимог щодо скасування наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 27.02.2022 №40 в частині призову позивача на військову службу під час мобілізації, колегія суддів зазначає наступне.
Так, відповідно до частини першої статті 39 Закону №2232-ХІІ, призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації.
Статтею 23 Закону № 3543-XII встановлено перелік осіб, яким надається відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації та перелік осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Водночас слід зазначити, що перелік осіб, визначених ч. 1 ст. 23 Закону №3543-ХІІ не є вичерпним та певні категорії громадян, які не можуть бути призвані під час мобілізації, мають бути визначені виключно законами.
Разом з тим, ані Закон №2232-ХІІ, ані Закон №3543-ХІІ не містять застережень щодо комплектування військових формувань військовослужбовцями шляхом призову громадян України на військову службу під час мобілізації з числа осіб раніше засуджених до позбавлення волі за вчинення тяжкого злочину.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 09.03.2023 у справі №600/2520/22-а (п.69), громадяни України, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину, котрі відповідно до пп. 6 п. 6 ст. 37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" підлягають виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів Служби зовнішньої розвідки України - у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України) і не входять до кола осіб, визначених Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", як такі, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 27.02.2022 призвано за загальною мобілізацією на військову службу до Збройних Сил України.
Заяв щодо відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації або стосовно звільнення від призову на військову службу під час мобілізації від позивача до ІНФОРМАЦІЯ_3 не надходило, доказів протилежного позивачем не подано, а судом не встановлено.
Колегія суддів зауважує, що виключення з військового обліку засуджених за тяжкий злочин стосується лише військового обліку громадян та не є підставою звільнення останніх від призову та проходження військової служби, оскільки на військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації.
Посилання апелянта на відсутність доказів належного проходження огляду ОСОБА_1 військово-лікарською комісією, колегія суддів не приймає, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів висловлення позивачем своєї незгоди з процедурою проходження ним ВЛК (зокрема доказів звернення до начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 з відповідною заявою).
Крім того, слід зауважити, що матеріалами справи не підтверджується вчинення позивачем будь-яких дій з метою висловлення незгоди з призовом та проходженням його служби аж до подання даного позову до суду, чому передувало тривале проходження військової служби з 27.02.2022.
Також, матеріалами справи підтверджується відсутність будь-яких доказів щодо наявності у відповідача інформації про те, що позивач не підлягав призову на військову службу.
Отже, виключення з військового обліку осіб, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину, з урахуванням приписів Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не є підставою, за якої військовозобов`язані не підлягають призову на військову службу під час мобілізації.
Також апеляційний суд зауважує, що оскаржуваний наказ є актом індивідуальної дії, тобто актом одноразового застосування, станом на час вирішення справи такий вичерпав свою дію внаслідок мобілізації позивача, направлення його для проходження військової служби та зарахування до особового складу військової частини.
Після видання спірного наказу, виникли нові правовідносини проходження військової служби, особливості яких визначаються Законом №2232-ХІІ та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008.
Наведеними вище актами законодавства не передбачено звільнення з військової служби шляхом скасування наказу про призов. Цей наказ вже реалізований, та позивач був зарахований до військової частини та приступив до виконання службових обов`язків за посадою, а тому його скасування без прийняття відповідного рішення про звільнення з військової служби не відновить початковий стан і не призведе до захисту прав та інтересів позивача, про які він просить у позові та зазначає у апеляційній скарзі.
Згідно сталої та послідовної позиції Верховного Суду у питаннях скасування актів індивідуальної дії разового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання, такий акт не може бути скасованим після його виконання через порушення гарантій стабільності суспільних відносин та принципу правової визначеності (постанови Великої Палати Верховного Суду у постановах від 12 травня 2021 року у справі № 9901/286/19, від 8 вересня 2021 року у справі № 816/228/17, Верховного Суду у постановах від 14 липня 2021 року у справі № 9901/96/21, від 27 жовтня 2022 року у справі № П/9901/97/21).
Отже, скасування наказу відповідача після його реалізації та вичерпання своєї дії оскаржуваного позивачем акту індивідуальної дії про його призов, порушить стабільність публічно-правових відносин та принцип правової визначеності.
З урахуванням наведених вище обставин справи та норм чинного законодавства суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав, які б виключали можливість призову позивача на військову службу під час мобілізації та відсутність доказів, які б свідчили б про порушення відповідачем порядку мобілізації військовозобов`язаного ОСОБА_1 , визначеного Законом № 3543-XII, тому позовні вимоги в частині скасування наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 40 від 27.02.2022 в частині призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 11.09.2024 по справі № 440/1117/24 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		С.П. Жигилій 	
Судді	   	В.Б. Русанова    Т.С. Перцова