Справа № 461/6560/24                                 Головуючий у 1 інстанції: Павлюк О. В. 
Провадження № 22-ц/811/3095/24                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       21 лютого 2025 року                                                                м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого: Ванівського О.М.,
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,
секретаря: Цьони С.Ю.,
з участю: представника апелянта – Коць Є.Л.. представника позивача – Горбаєнко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 – адвоката Коць Є.П. на рішення Галицького районного суду м.Львова від 03 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу ,-

                                        ВСТАНОВИВ:

       В квітні 2024 року ОСОБА_2  звернувся до суду з позовом, у якому просив розірвати шлюб, зареєстрований між ним та  ОСОБА_1 24.07.2008 міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що видане свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис № 1564. 
       Свої позовні вимоги мотивував тим, що подружнє життя у сторін не склалось, із січня 2024 Позивач проживає окремо, відтак із дружиною не ведуть спільного господарства та не підтримують будь-яких сімейних зв`язків. Від подружнього життя мають дочку – ОСОБА_3 . У зв`язку з наведеним просив позов задовольнити та не надавати сторонам строк для примирення.
       Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 03 жовтня 2024 року позов задоволено.
       Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що був зареєстрований 24.07.2008, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис № 1564, виданий міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції.
       Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 – адвокат Коць Є.П., подавши апеляційну скаргу. 
       З рішенням суду не погоджується.
       Зазначає, що у суді першої інстанції не мала можливості висловити свої доводи стосовно розірвання шлюбу із Позивачем.        
       Вважає, що розірвання шлюбу матиме вкрай негативний вплив на доньку та повідомляє, що як з початку укладання шлюбу, так і по сьогоднішній день прикладає зусилля щодо збереження шлюбу. 
       Згідно з ст. 14 ЗУ «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. 
       Час від часу між подружжям дійсно виникають дрібні непорозуміння стосовно ведення спільного господарства, які переходять у конфлікт, але вони носять тимчасовий характер. Це обумовлюється тим, що у подружжя не достатньо співпадають розуміння своїх ролей у сім`ї і тим самим має місце пред`явлення один одному неузгоджених очікування і вимог. 
       Тому, суд першої інстанції неправильно встановив обставин, які мають значення для справи, оскільки думка Апелянта ніяким чином не була врахована. 
       Апелянт зазначає, що докладає максимум зусиль щодо врегулювання спірних питань між подружжям, намагається всі непорозуміння врегулювати мирним шляхом і тому просить суд надати строк на примирення. 
       Просить надати подружжю строк на примирення тривалістю 6 місяців.
       08 листопада 2024 року від представника позивача ОСОБА_2 – адвоката Горбаєнко А.С. надійшов відзив на апеляційну скаргу. Просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта – Коць Є.Л. на підтримання доводів апеляційної скарги, представника позивача – Горбаєнко А.С. на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
       Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
       Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. 
       Вирішуючи спір, суд першої інстанції вважав, що шлюб між сторонами носить формальний характер, оскільки вони тривалий час не підтримують сімейних відносин, позивач втратив до відповідачки хороші почуття і помиритися з нею не бажає, а тому цей шлюб слід розірвати.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.
       Встановлено, що перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24.07.2008, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис № 1564, виданий міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції (а. с. 6).
       Від шлюбу сторони мають дочку – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а. с. 4).
       Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
       Згідно з частиною п`ятою статті 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.
       Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
       Згідно з частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.
       Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
       Твердження апелянта про те, що місцевий суд не вжив заходів щодо примирення сторін, є необгрунтованими, з огляду на таке.
       Як вбачається з позовної заяви та відзиву на апеляційну скаргу подальше сімейне життя сторін позивач вважає не можливим, на примирення не згідний.
       Згідно із статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
       Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, і це не випадково, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи. Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може відкласти розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення (ч. 7 ст. 240 ЦПК України).
       Системний аналіз норм СК України вказує на те, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
       Надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.
       Встановивши, що збереження нормальних сімейних відносин між сторонами є неможливим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу, що відповідає вимогам статей 24, 56 СК України.
       Беручи до уваги те, що ОСОБА_1 не обґрунтовувалась необхідність надання строку на примирення подружжя, а також враховуючи те, що ОСОБА_2 не бажає зберігати подружні відносини із ОСОБА_1 , доводи відповідачки про порушення її права на призначення подружжю строк для примирення є безпідставними.
       Аналогічні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі №442/6319/16-ц та від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18.
       Окрім цього, суд апеляційної інстанції зазначає, що позов про розірвання шлюбу було подано ще в серпні 2024 року, судове засідання в суді апеляційної інстанції було призначено на 10 лютого 2025 року, проте до цього часу сторони не примирилися, більше того, як вбачається з долучених до відзиву та відповіді на відзив листувань сторін, між ними наявний конфлікт, що суперечить твердженням апелянта про намір примиритись.
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. 
Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

                                               УХВАЛИВ :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Коць Є.П. – залишити без задоволення.
Рішення Галицького районного суду м.Львова від 03 жовтня 2024 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
         Повний текст постанови складено 21 лютого 2025 року.

Головуючий :                                                         Ванівський О.М.

         Судді:                                                                 Цяцяк Р.П.

                                                                       Шеремета Н.О.