ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2244/25 Справа № 205/8737/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Терещенко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Новікова  Г. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:
судді-доповідача: Новікової Г.В. 
суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2024 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» звернулось до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовувало тим, що 04.01.2023 року між ТОВ «АВЕНТУС Україна» й ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи був укладений електронний договір №6242330 про надання під проценти споживчого кредиту у розмірі 20 000 грн.
25 вересня 2023 року між ТОВ «Авентус Україна», як клієнтом, та позивачем, як фактором, було укладено договір факторингу № 25.09/23-Ф згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором №6242330.
Відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання за вказаним кредитним договором не виконувала, у зв`язку з чим станом на дату звернення до суду у неї утворилась заборгованість у розмірі 79 700 грн., яка складається з суми кредиту — 20 000 грн., суми процентів за користування кредитом – 59 700 грн.
Просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №6242330 у розмірі 79 700 грн.,яка складається 20 000 0 грн. - заборгованість за кредитом, 59 700 грн. - заборгованість за відсотками, а також просив стягнути судовий збір в сумі 2 422,40 грн. та 10 000 грн. витрат на правничу допомогу адвоката.
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2024 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором №6242330 від 04 січня 2023 року в розмірі 55 820 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту – 20 000 грн.; заборгованість за нарахованими процентами — 35 820 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Також стягнуто ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» понесені та документально підтверджені судові витрати у справі у вигляді судового збору в розмірі 1 696,59 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2 101,20 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції. 
Вважає, що їй як відповідачу не були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, а також було порушено право бути присутньою під час розгляду справи, оскільки проігноровано клопотання про відкладення розгляду справи через її перебування за кордоном. Звертає увагу, що повістка про виклик до суду доставлена до її електронного кабінету 29.10.2024 року, а розгляд справи відбувся 05.11.2024 року, тому відповідач не мала достатнього часу для явки до суду та підготовки до участі у судовому розгляді справи. Також зазначає, що під час розгляду справи у суді першої інстанції не було доведено законність електронного підпису на укладення договору про споживчий та не було повідомлено її про передачу кредиту ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА». 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване. Також просив стягнути з відповідача на їх користь витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 8 000 грн. 
Зокрема, з посиланням на доводи аналогічні позовній заяві зазначав, що ними доведено факт укладення ОСОБА_1 із ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» кредитного договору, який підписаний апелянтом електронним підписом, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора , який було надіслано на номер мобільного телефону, вказаний відповідачем при укладенні зазначеного договору позики. Також звертає увагу, що сторонами погодженні всі істотні умови договору, зокрема і щодо їх розміру, строку повернення та розміру відсотків за користування. Зазначає, що кредитні кошти відповідачу перераховувалися за допомогою платіжного провайдера, який має відповідну ліцензію та у спосіб обумовлений умовами кредитного договору на банківську картку що повною мірою відповідає вимогам чинного законодавства. Відсотки за користування коштами були нараховані в межах строку дії договору.
Також зазначав, що ними надано належні та допустимі документи на підтвердження факту передачі їм права вимоги до боржника за договором факторингу від 25.09.2023 року, а заміна кредитора відповідно до положень ЦК України здійснюється без згоди боржника.
З приводу розміру витрат на правову допомогу зазначав, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката та клієнта і суд не вправі втручатись в ці правовідносини. Крім того зазначений розмір витрат на правову допомогу підтверджено документально.
Також до відзиву на апеляційну скаргу додано клопотання про витребування доказів, а саме інформацію щодо підтвердження факту належності платіжної карти, на яку перераховані кошти за договором від 04.01.2023 року ОСОБА_1 , а також підтвердження факту зарахування коштів на цю карту 04.01.2023 року у розмірі 20 000 грн. від ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА». В обґрунтування зазначав, що вказані відомості мають ключове значення з огляду на характер спірних правовідносин та просив поновити строк для звернення із таким клопотанням через не задоволення аналогічного клопотання судом першої інстанції. 
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
У ч.1 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Зважаючи, що по даній справі ціна позову з урахуванням уточнених позовних вимог становить 79 700 грн., тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 отримала у ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» кредитні кошти, які вчасно не повернула, отже з неї на користь правонаступника кредитора - ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» належить стягнути фактично отримані кредитні кошти в вигляді тіла кредиту та процентів. При цьому ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» не набувало право вимоги на стягнення нарахованих відсотків за 60 календарних днів, а саме за період з 25 вересня 2023 року по 23 листопада 2023 року в розмірі 23 880 грн., оскільки в наданому позивачем розрахунку заборгованості відсутні будь-які нарахування за вказаний період та позивачем не доведено законність нарахування цієї суми процентів.
Такий висновок відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону.
Судом першої інстанції встановлено, що 04 січня 2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено електронний договір №6242330 про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого ТОВ «Авентус Україна» надало відповідачу кредит на суму 20 000 грн., строком на 360 днів, періодичністю платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів, з фіксованою процентною ставкою та стандартною процентною ставкою в розмірі 1,99% в день, зниженою процентною ставкою 1,692% в день, орієнтованою загальною вартістю кредиту на дату укладення договору: за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом – 163 280 грн., за стандартною ставкою з урахуванням періоду зниженої процентної ставки – 161 489 грн. 
Відповідно до п. 2.1. вищевказаного договору кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів платіжної картки № НОМЕР_1 . У випадку, якщо після здійснення (ініціювання здійснення) товариством платежу за реквізитами вищевказаної платіжної картки виявиться, що платіж не може бути зарахований на рахунок з будь-яких причин, які не залежать від товариства (в тому числі, але не виключно у випадку відсутності авторизації платіжної картки), сторони укладають додаткову угоду про зміну платіжних реквізитів споживача для надання кредиту за цим договором. При цьому, така додаткова угода може бути укладена лише протягом 24-х годин з моменту прийняття товариством рішення про надання кредиту споживачу. Якщо сторони з будь-яких причин у вказаний строк не укладуть вказану додаткову угоду споживач втрачає право отримати кредитні кошти за цим договором, а у товариства не виникає прострочення кредитора.
Також судом встановлено, що додаток №1 до договору про надання споживчого кредиту №6242330 від 04 січня 2023 року містить таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної ставки за договором про споживчий кредит, який погоджений сторонами договору. 
Вищезазначені кредитний договір та додаток № 1 до нього підписано відповідачем ОСОБА_1 з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором М3471 04.01.2023 року о 13:33:23.
Крім того, вищевказані умови кредитування визначені і в паспорті споживчого кредиту «Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (стандартизована форма)», який 04 січня 2023 року о 13:33 год. підписано між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем ОСОБА_1 електронним цифровим підписом зазначеним вище одноразовим ідентифікатором. 
Більш того, матеріалами справи підтверджено, що ТОВ «УПР» листом № 2640 від 28 вересня 2023 року надало ТОВ «Авентус Україна» підтвердження зарахування коштів клієнтам, зокрема 04 січня 2023 року в сумі 20 000 грн. на номер картки № НОМЕР_1 . 
З відповіді АТ КБ «Приватбанк» № 20.1.0.0.0/7-240705/29133 від 08 липня 2024 року, наданої на виконання ухвали суду про витребування доказів, вбачається, що платіжна картка № НОМЕР_2 було емітовано банком на ім`я ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , та на вказану платіжну картку 04 січня 2023 року були зараховані 20 000 грн.. 
Відповідно до пп. 3 п. 4.1. договору про надання споживчого кредиту № 6242330 від 04 січня 2023 року товариство має право укладати договори щодо відступлення права вимоги за договором або договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди споживача, але з обов`язковим повідомленням споживача про таке відступлення протягом 10 робочих днів із дати такого відступлення.
25 вересня 2023 року між ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» та ТОВ «Авентус Україна» укладено договір факторингу №25.09/23-Ф, у відповідності до умов якого клієнт (первісний кредитор) відступив фактору (новому кредитору) право вимоги за укладеними кредитними договорами згідно реєстру боржників. 
Згідно з п. 1.2. договору факторингу перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому передачі Реєстру боржників згідно з додатком № 2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі Реєстру боржників - підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору.
25 вересня 2023 року були підписані ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» акт прийому-передачі Реєстру боржників і акт прийому-передачі інформації згідно Реєстру боржників в електронному виді за договором факторингу № 25.09/23-Ф від 25 вересня 2023 року. 
Судом встановлено, що відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу №25.09/23-Ф від 25 вересня 2023 року, ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» набуло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 6242330 на загальну суму заборгованості 55 820 грн., яка складається з: 20 000 грн. заборгованості за основною сумою боргу; 35 820 грн. - за відсотками. 
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII (надалі - Закон № 675-VIII) від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію,і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію»визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Зазначений вище електронний кредитний договір укладений сторонами шляхом ідентифікації позичальника та використання ним електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором М3472, що узгоджується з вимогами законодавства та умовами договору зокрема п.1 та п.10. Без здійснення всіх цих дій договір між ОСОБА_1 та ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНИ», не був би укладений.
Встановлено, що відповідач через особистий кабінет на веб-сайті первісних кредиторів подала заявки на отримання кредиту за умовами, які вважала зручними для себе та підтвердила умови отримання кредиту, після чого первісні кредитори надіслали відповідачу за допомогою засобів зв`язку на зазначений нею номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який відповідач використала, як підтвердження підписання кредитного договору.
Враховуючи зазначене, доводи апелянта, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту підписання відповідачем договорів позики є безпідставними.
Уклавши вказаний договір на надання споживчого кредиту на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були закріплені в договорі. У відповідності до умов укладеного договору, кошти надаються позичальнику у безготівковій формі на банківську картку вказану власноручно позичальником при укладання договору.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем не підписувався кредитний договір та вона не отримувала кредитних коштів, апеляційним судом відхиляються, оскільки за нормами Закону «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора без здійснення входу відповідача на веб-сайт за допомогою логіна і пароля особистого кабінету укладання договору між сторонами є технічно не можливим. Належних доказів на спростування тверджень позивача щодо наявності на договорі електронного цифрового підпису одноразового ідентифікатора відповідачем не надано.
Доказів того, що персональні дані відповідача (копія паспорта громадянина України, картка фізичної особи-платника податків, реквізити банківської картки) були використані товариством для укладення кредитних договорів від його імені, відповідачем не надані. До правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно нього шахрайських дій ОСОБА_1 не зверталась.
Крім того матеріали справи містять довіку про перерахування кредитних коштів к розмірі 20 000 грн. на рахунок зазначений відповідачем у кредитному договорі, який відповідно до довідки банку належить саме відповідачу.
Належними та допустимими доказами розміри заборгованості по тілу кредитів, нарахованих та відсотках нарахованих відповідно до умов договору та стягнутих за рішенням суду, апелянтом не спростовано.
Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті205,207 ЦК України).
Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним,у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.
У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.
Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Аналогічні за змістом висновки, викладені у численних постановах Верховного суду, зокрема постанові від 12 січня 2021 по справі № 524/5556/19, від 09 вересня 2020 року по справі 732/670/19, від 23 березня 2020 року по справі 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року по справі 127/33824/19 тощо.
Таким чином, колегія суддів вважає, що кредитний договір укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» в електронній формі, відповідає вимогам Закону і доводить факт існування волевиявлення сторін на їх укладання, оскільки форма та порядок укладання договору відбулось саме у змішаній формі - підписання позичальником заяви-анкети шляхом засвідчення генерацією ключової пари з особистим ключем та відповідним йому відкритим ключем. Зазначені дії свідчать про укладання електронного договору у спрощеній формі (не у вигляді окремого документу).
Кредитні кошти за вказаними вище договорами надавались ОСОБА_1 в безготівковій формі на реквізити банківської карти вказаної клієнтом в особисто підписаній заяві. При цьому, як вже зазначало вище та встановлено судом першої інстанції проценти за договорами позики та за кредитними договорами були погоджені сторонами в самих цих документах та паспортах споживчих кредитів. 
Враховуючи зазначене, з урахуванням встановлених обставин справи та досліджених доказів, суд першої інстанції прийшов до правильних висновків про укладання та підписання ОСОБА_1 з ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» кредитного договору та не виконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення, позичених в борг коштів в повному обсязі та наявності у неї боргових зобов`язань перед цією фінансовою установою.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У справі, що переглядається позичальником не доведено належного повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених вказаними договорами, презумпція правомірності яких не спростована.
Окрім того, відповідач зазначаючи в апеляційній скарзі, що вона не укладала договір позики, не надала жодних доказів на підтвердження цього, зокрема не зверталася до суду із позовом про визнання цього договору недійним, а також до правоохоронних органів з приводу шахрайських дій.
Щодо договорів факторингу слід зазначити наступне.
В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2014 року у справі №6-14194св14, зроблено висновок, що підтвердженням суми заборгованості є кредитний договір, договір факторингу, який у встановленому порядку недійсним не визнаний та в якому визначено розмір відступленої заборгованості, та розрахунок кредитної заборгованості, здійснений банком при відступленні права вимоги.
Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Згідно з статтею 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Частинами першою, другою статті 1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.
Із матеріалів справи вбачається, що ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНИ» надало належні, достатні та допустимі докази на підтвердження переходу права вимоги до ОСОБА_1 за зазначеним вище кредитом, а саме Договір факторингу № 25.09/23-Ф та витяг з реєстру боржників від 25вересня 2025 року. 
Отже, ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНИ», як новий кредитор, набуло право вимоги до ОСОБА_1 за укладеним кредитним договором у відповідних сумах, які також підтверджуються іншими наявними в матеріалах справи документами.
З приводу доводів апеляційної скарги про повідомлення боржника про передачу права вимоги слід зазначити наступне.
Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. 
Як вбачається з матеріалів справи, про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» повідомило відповідача шляхом направлення на електронну пошту, зазначену при укладенні кредитного договору відповідного повідомлення.
Таким чином доводи апеляційної скарги в цій частині спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, крім того у відповідності до положень ЦК України не повідомлення боржника не звільняє його від обов`язку виконання зобов`язання повернути кредитні кошти, однак дає право зробити це первісному кредитору не зважаючи на передачу права такої вимоги третій особі.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду, погоджуючись з висновками суду 
першої інстанції, та вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням встановлених фактичних обставин дійшов обґрунтованого висновку про те, що є підстави для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором від 04.01.2023 року на користь правонаступника кредитора - ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНИ».
З приводу доводів апеляційної скарги про порушення вимог процесуального закону щодо ненадання можливості відповідачу прийняти участь у справі та ігнорування її клопотань про відкладення розгляду справи слід зазначити наступне.
Як вбачається за матеріалів справи відповідач повідомлялась про розгляд справи у відповідності до вимог 128 ЦПК України, зокрема і про дату судового засідання під час якого було ухвалене оскаржуване рішення через систему Електронний суд . 
В свою чергу відповідач неодноразово зверталась суду першої інстанції із клопотаннями про відкладення розгляду справи через її перебування за межами України.
Суд першої інстанції спочатку відкладав розгляд справи, однак враховуючи характер спірних правовідносин, а також розумність строку розгляду справи не задовольнив клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, призначене на 05.11.2024 року та розглянув справу по суті.
Суд апеляційної інстанції не вбачає в цих процесуальних діях порушення вимог процесуального закону, які б у розумінні положень ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції, оскільки відповідач була належним чином повідомлена про розгляд справи 05.11.2024 року, розгляд справи неодноразово відкладався саме за клопотанням ОСОБА_1 та протягом цього часу вона мала можливість подати докази на підтвердження своїх заперечень на позовну заяву, однак цього не зробила. Крім того, відповідач з огляду на перебування за кордоном могла скористатись правом участі у судовому засіданні в режимі відео конференції.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).
Тобто суд першої інстанції не ігнорував її клопотання про відкладення, а тому доводи апеляційної скарги у цій частині не знайшли свого підтвердження.
Також слід звернути увагу, що доставка судової повістки 29.10.2024 року до електронного кабінету відповідача про судове засідання призначене на 05.11.2024 року не суперечить вимогам ч.5 ст. 128 ЦПК України про завчасність повідомлення сторони, оскільки отримана стороною не пізніше ніж занять днів до дати судового засідання.
З приводу клопотання ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» про витребування доказів, яке було долучено до відзиву на апеляційну скаргу, то воно не підлягає задоволенню, оскільки суд першої інстанції ухвалою від 05 липня 2024 року вже витребував ці документи та вони надійшли до суду першої інстанції 15 липня 2024 року (а.с.84-85, 91)
Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджено обставини справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має. 
З приводу вимог позивача про відшкодування витрат на правову допомогу за розгляд справи у суду апеляційної інстанції слід зазначити наступне.
Відповідно до положень ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких зокрема відносяться витрати на професійну правничу допомогу, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Судом встановлено, що у відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» просило стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в апеляційній інстанції у розмірі 8 000 грн.
Отже, вимога щодо розподілу судових витрат на правову допомогу була заявлена до винесення рішення по суті.
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
До відзиву на апеляційну скаргу позивачем надано ордер про надання правничої (правової) допомоги ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА»у Дніпровському апеляційному суді №1583069; довіреність від 16.08.2024 р.; платіжну інструкцію про перерахування грошових коштів у  сумі 8 000 грн. від 27 січня 2025 року № 4215 за надання правової допомоги у справі за кредитним договором зЧорної О.В.; звітпро надання правової допомоги від 07.07.2022 року відповідно до змісту якого адвокат надав, а позивач прийняв правову допомогу у вигляді правової експертизи
документів та подання відзиву на апеляційну скаргу у справі за кредитним договором з ОСОБА_1 у розмірі 8 000 грн. Також до відзиву було додано договір про надання правової допомоги №07/07-2022 року адвокатом Крюковою М.В. ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» від 07 липня 2022 року.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.(Постанова Великої Палати Верховного Суду справа № 755/9215/15-ц від 19 лютого 2020 року).
Так, відповідно до положень ч.6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат може не тільки за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката, а і за власної  ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою – п`ятою та дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Аналогічна позиція відображена в п.119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21
Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.
У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції», заява № 31107/96, (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).
З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено, чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, зокрема, постановами Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі №923/560/17, від 10 листопада 2021 у справі № 329/766/18, від 01 вересня 2021 у справі №178/1522/18.
Тому виходячи із положень ч.3 ст. 141 ЦПК України, враховуючи співмірність складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію їх необхідності та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, колегія суддів вважає, що зазначені представниками ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА»витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 8 000 грн. є завищеними.
Зокрема суд звертає увагу, що справа стосується стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 79 700 грн., тобто у справі незначної складності, яка розглядалась судом апеляційної інстанції у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, з огляду на ціну позову. Окрім цього, апеляційний суд зауважує, що правова позиція сторін, зокрема ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА», була сталою та не зазнавала змін протягом розгляду справи.
Крім того, ознайомлення із апеляційною скаргою та складання відзиву на неї становлять собою дії, які не потребують об`єктивної та нагальної необхідності для адвоката вивчати додаткові джерела права та інші обставини, а тому, підготовка та ведення даної справи в суді апеляційної інстанції не вимагала великого обсягу юридичної і технічної роботи. 
З огляду на викладене, апеляційний суд прийшов до висновку про часткове задоволення вимог ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» про стягнення із ОСОБА_1 понесених позивачем витрат пов`язаних на правову допомогу.
Враховуючи характер виконаної адвокатами робіт, її доцільність, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача 1000 грн. витрат на професійну правничу допомогу за представництво в апеляційній інстанції.
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 79 700 грн. що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст.368, 369, 376, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2024 року без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 1000 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: