П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

16 січня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 519/342/24	
Перша інстанція: суддя Завальнюк І.В.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі: 
Головуючого:          Градовського Ю.М.
суддів:          Турецької І.О.,
          Шеметенко Л.П.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 6 листопада 2024р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділення поліції №4 Одеського районного управління поліції №2 Головного управління Національної поліції в Одеській області, третя особа ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:
У квітні 2024р. ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Відділення поліції №4 Одеського РУП №2 ГУ НП в Одеській області, третя особа: ОСОБА_2 , у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення №61.5.-1559 від 27.02.2024р. щодо відмови у складанні протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП, щодо ОСОБА_2 ; 
- зобов`язати відповідача скласти протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП, щодо ОСОБА_2 ..
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у січні 2024р. він звернувся із скаргою до відділення поліції на дію гр. ОСОБА_2 , який штовхнув свого онука - ІНФОРМАЦІЯ_1 , в результаті чого останній втратив рівновагу та майже впав, якби не позивач. 
На думку позивача, ця дія підпадає під ознаки правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП. Однак, за результатами звернення позивача поліцією проведено перевірку та не заведено ні кримінальної, ні адміністративної справи, чим допущено бездіяльність.
Посилаючись на вказане просив позов задовольнити.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 6 листопада 2024р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм права, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов у повному обсязі.
Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що дії співробітника правоохоронного органу за результатами розгляду заяви позивача щодо неправомірних дій ОСОБА_2 є правомірними та відповідними, оскільки з матеріалів перевірки дійсно не вбачається складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП, що дозволяло відповідачу прийняти рішення про списання матеріалів до справи ВП №4 СРУП №2 ГУНП в Одеській області. При цьому, суд першої інстанції вказав на те, що такі повноваження є дискреційним і переконання заявника (позивача) в наявності складу адміністративного правопорушення само по собі не може слугувати автоматичною і самостійною підставою для складання протоколу про адміністративне правопорушення. Також, суд першої інстанції зазначив, що відповідне рішення приймається за результатами перевірки, в ході якої встановлюються всі обставини інциденту та їх подальшої оцінки, що і було цілком обґрунтовано здійснено за обставинами розглядуваного спору.
Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що 29.01.2024р. ОСОБА_1 звернувся із заявою до відділення поліції №4 Одеського районного управління поліції №2 ГУНП в Одеській області про неправомірні дії з боку гр. ОСОБА_2 , які полягали у наступному - ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 , гр. ОСОБА_2 , який перебував в алкогольному сп`янінні, під час розмови зі своїм внуком, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , штовхнув останнього, в результаті чого ОСОБА_4 втратив рівновагу та майже впав на підлогу, але   ОСОБА_1 вчасно відреагував та спіймав за верхню одежу свого сина, ОСОБА_3 , такими діями він убезпечив свого сина від отримання тілесних ушкоджень, які могли бути спричиненні ОСОБА_3 від падіння. На думку позивача, ОСОБА_2 скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП.
На вказане звернення 27.02.2024р. за №61.5.-1559 відділення поліції №4 Одеського районного управління поліції №2 ГУНП в Одеській області надала відповідь, що за результатами проведеної перевірки кримінальних та адміністративних правопорушень не встановлено.
Позивач із вищезазначеним рішенням про відмову у складанні протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП, щодо ОСОБА_2 не погоджується, вважає його безпідставним, незаконним та необґрунтованим, прийнятим без врахування усіх обставин, що мають значення для його прийняття, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких воно спрямоване, з порушенням принципу рівності перед законом, а отже є таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку із чим звернувся в суд.
Судом першої інстанції було встановлено та підтверджено матеріалами справи під час апеляційного розгляду, що з огляду на матеріли розгляду заяви гр. ОСОБА_1 , що зареєстровано ВП №4 ОРУП №2 ГУ НП в Одеській області до єдиного обліку заяв та повідомлень про кримінальне правопорушення та інші події 29.01.2024р. за №464 та списано до справи, згідно ЗУ «Про звернення громадян», складено довідку ЄО №464 від 29.01.2024р..
Так, відповідно до вказаної довідки, інспектор СЮП СП ОРУП №2 ГУНП в Одеській області старший лейтенант поліції В.Седько, розглянула матеріали перевірки журналу єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення: та інші події за №464 від 29.01.2024р..
Під час розгляду матеріалів було встановлено, що в ЄО за №464 від 29.01.2024р. було зареєстровано заяву від гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканця АДРЕСА_2 про те, що 30.12.2023р. близько 21:00год., гр. ОСОБА_2 скрутив руку та штовхнув його неповнолітнього сина, ОСОБА_3 , 2008р.н. зі сходів.
В ході відпрацювання за вказаною заявою було встановлено, що гр. ОСОБА_1 з гр. ОСОБА_5 перебували у шлюбі, під час якого у них народились діти: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , мешкали разом в АДРЕСА_2 . 
Однак, 5.12.2023р. Южненським міським судом їх було розлучено. До цього, з жовтня місяця 2023р. гр. ОСОБА_5 разом з донькою ОСОБА_8 переїхала та мешкає в с.Сичавка, до своїх батьків, а син ОСОБА_9 за власним бажанням залишився мешкати в м.Южне, разом з батьком.
30.12.2023р. близько 20:30год. в АДРЕСА_1 приїхав гр. ОСОБА_1 разом зі своїм сином ОСОБА_3 та знайомою ОСОБА_10 , 1998р.н., де недовгий час, у своїх батьків, мешкає його колишня дружина ОСОБА_5 разом із донькою ОСОБА_11 , 2017р.н. 
Метою приїзду було забрати доньку ОСОБА_11 додому в м.Южне, для подальшого святкування Нового Року. 
В ході телефонних розмов між ОСОБА_12 та ОСОБА_13 було з`ясовано, що мати не може віддати доньку, оскільки остання ще хворіє, і вона залишиться з нею, про що вона повідомила ОСОБА_14 , разом з цим запропонувала зайти до будинку, щоб побачити та поспілкуватись з донькою.
Далі, ОСОБА_12 разом з сином ОСОБА_9 зайшли до прихожої будинку в с.Сичавка, до них вийшла ОСОБА_13 разом з донькою ОСОБА_8 та дідусь (батько ОСОБА_15 ) ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Розмова між ними тривала близько 15 хвилин, та була на підвищених тонах, в ході якої ОСОБА_12 наполягав на тому, що забере доньку до себе, але мати мотивуючи тим, що дитина ще хвора, відмовила батькові, та завела ОСОБА_8 до будинку. 
Після чого, ОСОБА_12 вийшов з прихожої, але в ній ще залишився дідусь, ОСОБА_2 та онук ОСОБА_17 той час, коли ОСОБА_8 разом з мамою заходила до будинку, з пояснень ОСОБА_9 , він намагався їх зупинити, і хотів заспокоїти сестру, оскільки вона плакала, та взявся за ручку вхідної двері, і в цей час дідусь ОСОБА_2 взяв його тулуб, потягнув на себе, розвернув в сторону виходу, та виштовхнув у тому напрямку.
З пояснень дідуся, ОСОБА_2 , він взяв онука ОСОБА_9 за руку, хотів йому щось сказати, але не встиг, тому що ОСОБА_9 різко відійшов від двері та пішов у сторону виходу. Спускаючись по сходах він швидко пішов, втративши рівновагу схопився за перила.
В подальшому, з гр. ОСОБА_2 була проведена профілактична бесіда та попереджено про наслідки вчинення домашнього насильства, повідомлено про відповідальність за вчинення вказаного правопорушення.
Враховуючи вищевикладене, в ході проведення перевірки було прийнято рішення про списання матеріалів до справи ВП №4 СРУП №2 ГУНП в Одеській області.
Не погодившись із вказаними діями та рішеннями працівників правоохоронних органів, позивач звернувся до суду з позовом.
Перевіряючи правомірність оскаржуваних дій відповідача у спірних правовідносинах, з урахуванням підстав, за якими позивач пов`язує їх протиправність та незаконність, в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія виходить з наступного.
Приписами ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями ст.1 КУпАП встановлено, що завданням цього кодексу є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до ст.9 КУпАП, адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.
Приписами ст.1 ЗУ «Про звернення громадян» визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Згідно зі ст.3 ЗУ «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
За правилами ст.15 ЗУ «Про звернення громадян» органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Положеннями ч.3 ст.7 ЗУ «Про звернення громадян» від 2.10.1996р. за №393/96-ВР встановлено, що, якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.
Аналізуючи вищевказане, судова колегія зазначає, що чинним законодавством закріплений прямий обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб, керівників та посадових особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян надати належну обґрунтовану відповідь на звернення громадян.
Положенням про затвердження порядку розгляду звернень громадян та організації особистого прийому в органах та підрозділах Національної поліції, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України №930 від 15.11.2017р. передбачено, що письмові звернення громадян, оформлені належним чином і подані в установленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю, реєстрації та первинному розгляду з метою визначення їх належності до компетенції органах поліції та призначення за ними конкретного виконавця.
При цьому, у відповідності до п.3 ст.6 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству і на які покладаються функції із здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, належать, зокрема, уповноважені підрозділи органів Національної поліції України.
Положеннями ст.10 даного Закону встановлено повноваження уповноважених підрозділів органів Національної поліції України у сфері запобігання та протидії домашньому насильству. До повноважень уповноважених підрозділів органів Національної поліції України у сфері запобігання та протидії домашньому насильству належать: 1) виявлення фактів домашнього насильства та своєчасне реагування на них; 2) прийом і розгляд заяв та повідомлень про вчинення домашнього насильства, у тому числі розгляд повідомлень, що надійшли до кол-центру з питань запобігання та протидії домашньому насильству, насильству за ознакою статі та насильству стосовно дітей, вжиття заходів для його припинення та надання допомоги постраждалим особам з урахуванням результатів оцінки ризиків у    порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спільно з Національною поліцією України; 3) інформування постраждалих осіб про їхні права, заходи і соціальні послуги, якими вони можуть скористатися; 4) винесення термінових заборонних приписів стосовно кривдників; 5) взяття на профілактичний облік кривдників та проведення з ними профілактичної роботи в    порядку, визначеному законодавством; 6) здійснення контролю за виконанням кривдниками спеціальних заходів протидії домашньому насильству протягом строку їх дії; 7) анулювання дозволів на право придбання, зберігання, носіння зброї та боєприпасів їх власникам у разі вчинення ними домашнього насильства, а також вилучення зброї та боєприпасів у порядку, визначеному законодавством; 8) взаємодія з іншими суб`єктами, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, відповідно до    статті 15    цього Закону; 9) звітування центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, про результати здійснення повноважень у цій сфері у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.
Уповноважені підрозділи органів Національної поліції України здійснюють повноваження у сфері запобігання та протидії домашньому насильству з урахуванням міжнародних стандартів реагування правоохоронних органів на випадки домашнього насильства та оцінки ризиків. Поліцейські можуть проникати до житла особи без вмотивованого рішення суду в невідкладних випадках, пов`язаних із припиненням вчинюваного акту домашнього насильства, у разі безпосередньої небезпеки для життя чи здоров`ю.
За правилами ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
При цьому, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів (п.1 ст.247 КУпАП).
У відповідності до ст.173-2 КУпАП України, вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі винесення такого припису, - тягнуть за собою накладення штрафу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від тридцяти до сорока годин, або адміністративний арешт на строк до десяти діб.
Аналізуючи вищевказане, судова колегія зазначає, що у разі умисного вчинення будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування фізичного насильства, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а також у невиконанні захисного припису особою, стосовно якої він винесений настає адміністративна відповідальність, передбачена ст.173-2 КУпАП.
Відповідно до п.11 розділу II Порядку ведення єдиного обліку в органах (підрозділах) поліції заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події, затвердженого наказом МВС України від 8.09.2019р. за №100, поліцейський органу (підрозділу) поліції, якому доручено розгляд заяви або повідомлення про іншу подію та прийняття відповідного рішення в межах ЗУ «Про звернення громадян» або Кодексу України про адміністративні правопорушення, у разі встановлення в матеріалах відомостей, що вказують на вчинення кримінального правопорушення, невідкладно рапортом доповідає про це керівникові органу (підрозділу) поліції або особі, яка виконує його обов`язки.
Згідно з п.2 розділу IV Порядку розгляду звернень та організації проведення особистого прийому громадян в органах та підрозділах Національної поліції України, затвердженого наказом МВС України від 15.11.2017р. за №930, безпосередні виконавці під час здійснення перевірок за зверненнями громадян у разі необхідності та за наявності можливості спілкуються з їхніми авторами, з`ясовують усі порушені питання, уживають заходів щодо захисту конституційних прав громадян у межах компетенції відповідно до законодавства України.
Як вбачається із матеріалів справи, що відповідно до довідки про результати розгляду заяви ОСОБА_1 від 14.02.2024р. Інспектор СЮП СП ОРУП №2 ГУ НП в Одеській області старший лейтенант поліції В.Седько прийняв пояснення у ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .
Отже, співробітником поліції всебічно перевірено відомості, викладені у заяві ОСОБА_1 , опитано всіх присутніх при інциденті - 30.12.2023р., встановлено всіх можливих свідків та очевидців.
При цьому, згідно пояснень від 8.02.2024р. ОСОБА_3 : «Коли я підійшов до вхідної двері, і хотів їх відкрити, то дідусь взяв мене за тулуб потягнув на себе, а потім розвернув в сторону виходу, та штовхнув мене у той напрямок, і я не втримавшись полетів зі сходів, які вели на вулицю. У зв`язку з тим, що батько як раз стояв біля цих сходів, то він мене і спіймав, і я не впав. Потім до нас вийшла мама та сказала, щоб ми вийшли за ворота, а через декілька хвилин до нас вийшли мама і дідусь та почали знову спілкувались з батьком.».
Згідно пояснень ОСОБА_2 від 30.02.2024р.: «.. в цей час я поклав свою руку на його руку, хотів йому щось сказати, але не встиг, тому що ОСОБА_9 одразу різко відійшов від вхідної двері, та пішов в сторону виходу. Знаходячись біля сходів він швидко пішов, втративши рівновагу, схопився за перила. Тоді ОСОБА_1 почав кричати, що він викликає поліцію, так як нібито штовхнув його… Зазначу, що свого онука ОСОБА_9 я не штовхав та будь-яких фізичних дій відносно нього не вчиняв, нецензурною лайкою не висловлювався.». 
При цьому, колегія суддів зазначає, що поліцейський має право самостійно оцінити ситуацію на предмет наявності ознак домашнього насильства і прийняти рішення щодо кваліфікації дій особи. На практиці це означає, що він аналізує ситуацію, враховуючи обставини, докази та показання сторін. Однак важливо, щоб поліцейський керувався законодавством, яке чітко регламентує ознаки та критерії для визнання дій як домашнього насильства.
Проте, якщо ознак насильства в діях особи, за оцінкою поліцейського, немає, він може ухвалити рішення про відсутність складу правопорушення. Це рішення є частиною його дискреційних повноважень, однак повинно бути обґрунтованим та відповідати встановленим правовим нормам.
При кваліфікації дії на предмет наявності ознак правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, належить врахувати такі ознаки: словесні загрози, образи, приниження; фізичне насильство, наявність тілесних ушкоджень; психологічний тиск, контроль над особистим життям потерпілого; економічне насильство (заборона працювати, утримання фінансових ресурсів).
Поліцейський зазвичай опитує обидві сторони конфлікту (особу, яка може бути жертвою, та особу, яка вчиняє дії) для збору повної картини. Під час опитування він звертає увагу на емоційний стан обох сторін; наявність попередніх випадків конфлікту та факти, які свідчать про систематичність насильства чи впливу.
Якщо ознаки насильства наявні, поліцейський складає протокол про адміністративне правопорушення та може накласти терміновий заборонний припис щодо кривдника. 
Якщо ознаки насильства відсутні або є сумніви, поліцейський може зробити висновок про відсутність складу правопорушення. У цьому випадку він може попередити обидві сторони та рекомендувати звернутися до соціальних служб.
Приписами п.3 ч 1 ст.1 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
За п.17 ч.1 цієї ж статті визначено, що фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Як вбачається із матеріалів справи, що позивач оцінює штовхання дідусем свого онука як прояв домашнього насильства, за яке дідусь повинен нести адміністративну відповідальність.
Проте, апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції про те, що звичайне штовхання, залежно від обставин, може бути кваліфіковане як дія, що не містить ознак домашнього насильства. Це залежить від низки факторів, які поліцейський зобов`язаний врахувати для правильного визначення, чи дійсно вчинок становить насильство, яке потребує втручання правоохоронних органів.
Наприклад, якщо штовхання не призвело до травм чи видимих ушкоджень, і є можливість визначити його як незначний інцидент, поліцейський може зробити висновок, що це не є домашнім насильством. Якщо ж штовхання було агресивним, систематичним або призвело до тілесних ушкоджень, це вже підпадає під ознаки насильства.
Для кваліфікації дій як домашнього насильства важливо визначити, чи такі випадки повторюються і чи є тенденція до насильства в сім`ї. Разове штовхання, особливо без серйозних наслідків, може бути оцінено як випадковий конфлікт.
Поліцейський оцінює, чи була дія здійснена з наміром завдати шкоду, принизити, залякати. Наприклад, штовхання, яке сталося внаслідок побутового конфлікту без подальших загроз чи ескалації, також може бути визнано незначним інцидентом. Однак, якщо штовхання супроводжується погрозами чи є частиною постійного насильницького впливу, це вже може бути підставою для кваліфікації як домашнє насильство.
Навіть якщо фізичний вплив є мінімальним, але штовхання завдало значної психологічної шкоди, поліцейський може врахувати це для визначення, чи був намір залякати чи принизити.
Отже, штовхання може в окремих випадках не вважатися домашнім насильством, якщо воно було одноразовим, несуттєвим за інтенсивністю та не мало ознак систематичності чи наміру завдати шкоди. Проте поліцейський повинен ретельно проаналізувати ситуацію, щоб виключити можливість того, що це штовхання є частиною більшого насильницького шаблону.
При цьому, судова колегія зазначає, що щоб уникнути ризику суб`єктивності, у таких випадках поліцейський використовує чіткі критерії, передбачені ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству», і може залучити соціальні служби для додаткової підтримки, якщо ситуація цього потребує.
Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980р. на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
При цьому, з огляду на положення ст.2 КАС України щодо компетенції адміністративного суду останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які Конституцією України віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВАС України 21.10.2010р. за №П-278/10.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративний суд, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч.3 ст.2 КАС України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Аналізуючи зазначені приписи КАС України, судова колегія зазначає, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.
Враховуючи вищевказане, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про правомірність та відповідність дій співробітника правоохоронного органу за результатами розгляду заяви позивача щодо неправомірних дій ОСОБА_2 , оскільки з матеріалів перевірки дійсно не вбачається складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, що дозволяло відповідачу прийняти рішення про списання матеріалів до справи ВП №4 СРУП №2 ГУНП в Одеській області. 
Окрім того, судова колегія наголошує, що вказані повноваження є дискреційним і переконання заявника (позивача) в наявності складу адміністративного правопорушення само по собі не може слугувати автоматичною і самостійною підставою для складання протоколу про адміністративне правопорушення. Відповідне рішення приймається за результатами перевірки, в ході якої встановлюються всі обставини інциденту та їх подальшої оцінки, що і було цілком обґрунтовано здійснено за обставинами розглядуваного спору.
Відтак, враховуючи вищевказане та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в даному випадку відсутні законні підстави для задоволення позовних вимог.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
На підставі вказаного, колегія суддів зазначає, що викладені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.
За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.311,315,316,322,325 КАС України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
          Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 6 листопада 2024р.  залишити без змін.
          Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.          

Головуючий:                                                                                Ю.М. Градовський

Судді                                                                                                          І.О. Турецька

                                                                                                       Л.П. Шеметенко