ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/953/25 Справа № 176/1875/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Гусейнов К. А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,
за участю секретаря судового засідання — Драгомерецької А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу Державного підприємства “Східний гірничо-збагачувальний комбінат” на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2024 року за позовом ОСОБА_1  до Державного підприємства “Східний гірничо-збагачувальний комбінат” про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, –
ВСТАНОВИЛА:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою, пред`явленою до ДП “Східний гірничо-збагачувальний комбінат”, на предмет стягнення з відповідача на свою користь середнього заробітку за час затримки розрахунку одноразової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП “СхідГЗК” у зв`язку із виходом на пенсію за період з 03 лютого 2022 року по 11 квітня 2024 ркоу у розмірі 200 000 грн.
       Обґрунтовуючи свої вимоги ОСОБА_1 зазначила, що позивач має стаж роботи на Новокостянтинівській шахті ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» 16 років 11 місяців за професіями з особливо важкими особливо шкідливими умовами праці. З 30 листопада 2021 року позивача було звільнено за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію.
       01 листопада 2021 року позивачем було подано відповідачеві заяву про виплату одноразової грошової допомоги згідно «Положення про умови виплати одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП«СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію», введеного в дію наказом ДП «СхідГЗК» №391 від 06 липня 2018 року, яке було діючим на день звільнення позивача.
       Зазначену грошову допомогу позивачу виплачено не було, що стало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду. 
       Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2023 року у справі №176/777/23, з урахуванням виправлення описки ухвалою суду від 01 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 про стягнення одноразової грошової допомоги задоволено та стягнуто з відповідача на її користь 77 006,50 грн.
       Позивач зазначає, що відповідачем судове рішення виконано лише 11 квітня 2024 року, тоді як за вимогами Положення про умови виплати одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП “СхідГЗК” №391 від 06 липня 2018 року, передбачено таку виплату в день звільнення та продовжується така виплата після звільнення протягом наступних трьох місяців.
       Позивач вважає, що відповідач несвоєчасно провів повний розрахунок з позивачем а тому за період з 03 лютого 2022 року, тобто, останнього дня виплати такої допомоги, та по 11 квітня 2024 року, тобто, дня фактичного розрахунку, вона має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, згідно ст. 47, 117 КЗпП, у розмірі 200 000 грн.
Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково.
       Стягнуто із ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь  ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію за період з 22 серпня 2023 року по 22 лютого 2024 року у розмірі 77000 гривень 00 копійок.
       В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
       Стягнуто із ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь  ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 770 гривень (а.с. 62-65).
       Рішення суду мотивовано тим, що позивачем доведено факт того, що мало місце порушення законодавства про працю та у неї виникло право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 серпня 2023 року (наступний день після ухвалення рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2023 року) по 11 квітня 2024 року (день виконання рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2023 року). 
       Суд вважав, що середній заробіток за час затримки розрахунку одноразової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію складає 105044,73 грн за період з 22 серпня 2023 року по 22 лютого 2024 року, що обмежується шестимісячним строком, визначеним статтею 117 КЗпП України, та складає 133 робочих дні (789,81 грн/день х 133 робочих днів = 105044,73 грн). При цьому зазначив, що розмір одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію, стягнутий рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2023 року складає 77006,5 грн, тоді як, позивачем визначено розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку одноразової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію в розмірі 200000 гривень, що значно перевищує суму заборгованості відповідача та є очевидно непропорційним наслідкам правопорушення, несправедливим щодо роботодавця та порушує принцип співмірності. За встановлених обставин суд вважав за необхідне зменшити суму середнього заробітку до 77000 грн. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ДП “СхідГЗК” подало апеляційну скаргу (а.с. 69-72), посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального та невірного застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог позивача в повному обсязі. Зазначив, що вихідна допомога при припиненні трудового договору не є заробітною платою та не виплачується з виходом особи на пенсію. При цьому наголосив, що як вихідна допомога, так і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні мають разовий характер та до таких виплат застосовується ч.2 ст. 2 ЗУ “Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушення строків їх виплат”, що судом першої інстанції застосовано не було. Однак, скаржник відзначає, що вирішуючи питання про розмір середнього заробітку, суд першої інстанції не взяв до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 червня 2019 року справі №761/9584/15-ц, де зазначено критерії, які слід враховувати при визначенні розміру відшкодування, виходячи із положень ст. 117 КЗпП та вважає за принципом співмірності та справедливості можливий належний розмір такого середнього заробітку у 10 000 грн. Просив скасувати рішення у задоволеній частині вимог та в цій частині відмовити у задоволенні вимог.
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 через свого представника — адвоката Неверчак Є.Б., скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, подала відзив на апеляційну скаргу, де зазначила, що рішення суду є обґрунтованим та законним, а стягнута судом сума належала до виплати у день звільнення нарівні з іншими належними при звільненні виплатами, на яку також розповсюджується положення ст. 117 КЗпП. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду — без змін (а.с.98-100). 
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.
       Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що судовим рішенням від 21 серпня 2023 року встановлено порушення трудових прав позивача щодо невиплати їй з виходом на пенсію одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП “СхідГЗК” у розмірі 77006,50 грн, та саме з наступного дня за датою ухвалення цього рішення суду належить відраховувати початок визначення періоду стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку із виходом на пенсію. Враховуючи, що фактичний розрахунок з позивачем відбувся 11 квітня 2024 року, суд встановив, що період розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача бере початок з 22 серпня 2023 року по 11 квітня 2024 року, що склало 168 робочих днів, Однак, ст. 117 КЗпП обмежує шестимісячним строком стягнення середнього заробітку, тому суд першої інстанції вважав доведеним період з 22 серпня 2023 року по 22 лютого 2024 року, що склало 133 робочих днів, виходячи з 789,81 грн середньоденної заробітної плати позивача та розмір середнього заробітку складає 105 044,73 грн. При цьому суд першої інстанції врахував можливість зменшення такого розміру середнього заробітку, виходячи з висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц та визначив співмірність розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у звязку із виходом на пенсію до 77 000 грн, що є співмірним зі стягнутою сумою одноразової грошової допомоги рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області.
       Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до трудової книжки позивача ОСОБА_1 , вона дійсно перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» та, на підставі наказу №481-о/с від 01 листопада 2021 року, була звільнена у зв`язку з виходом на пенсію, ст.38 КЗпП України (а.с.13-23).
       Наказом №391-ос від 06 липня 2018 року було введено в дію з 06 липня 2018 року «Положення про умови виплати одноразової грошової допомоги за довгорічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію» (а.с.24-27).
       Згідно з п.2.9 «Положення про умови виплати одноразової грошової допомоги за довгорічну сумлінну працю при звільненні з ДП «Схід ГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію» виплата одноразової грошової допомоги працівнику підприємства, звільненому за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, розпочинається при звільненні та продовжується після його звільнення протягом наступних трьох місяців (а.с.24-27). 
       Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2023 року, з ДП «СхідГЗК» на користь ОСОБА_1 було стягнуто одноразову грошову допомогу за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 75426,2 грн. Рішення набрало законної сили 04 грудня 2023 року (а.с.37-40).
       Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 01 вересня 2023 року виправлено описку в рішенні Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2023 року, зазначивши правильний розмір грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію - 77006,50 грн. Ухвала набрала законної сили 01 вересня 2023 року (а.с.42,43).
       З виписки по надходженням по рахунку ОСОБА_1 вбачається, що зарахування стягнутих рішенням суду від 21 серпня 2023 року коштів у розмірі 77006,5 грн на рахунок позивача відбулось 11 квітня 2024 року (а.с.12).
       Згідно довідки ДП «СхідГЗК» №17-02/522 від 23 березня 2023 року середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 789,81 грн (а.с.11).
Відповідно ч.2 ст.233 КЗпП із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
       Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
       Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
       Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. 
       У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
       Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
       З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
       Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
       Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. 
       Отже, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
       Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
       За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
       Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
       Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
       Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення, але не більш як за шість місяців.
       Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19), .
       Суд першої інстанції, вірно з`ясувавши предмет позову, фактичні обставини справи, а також у повній мірі вивчивши надані докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про часткове задоволенні позовних вимог з визначенням початку періоду стягнення середнього заробітку з відповідача на користь позивача з 22 серпня 2023 року, тобто, наступним днем після ухвалення рішення суду про встановлення права позивача на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Положеннями, та по 22 лютого 2024 року, тобто, не більш як за шість місяців, як то передбачено положеннями ст. 117 КЗпП, з чим повністю погоджується і колегія суддів.
       Разом з цим, колегія суддів погоджується і з тим, що за встановлений період порушення трудових прав позивача належить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 105 044,73 грн, однак, враховуючи стягнуту суму одноразової грошової допомоги судовим рішення у розмірі 77006,50 грн, розмір середнього заробітку підлягає зменшенню аж до суми 77 000 грн, що є співмірним, справедливим та таким, що відповідає обставинам справи.
       Колегія суддів наголошує, що встановлені судом першої інстанції обставин справи, правові висновки суду першої інстанції узгоджуються з висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 09 червня 2021 року у справі №213/719/20. 
       Доводи апеляційної скарги щодо неналежності виплати такої грошової допомоги позивачеві при звільненні у зв`язку із тим, що це не є заробітною платою, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки право позивача на виплату цієї одноразової грошової допомоги встановлено судовим рішення, яке набрало законної сили, а тому сума, визначена судовим рішення, є неоспореною та такою, що повинна була виплачуватись відповідачем позивачеві при звільненні. Також доводи про незастосування судом положень ЗУ “Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати” у даній справі до уваги взяти не можна, адже норми цього Закону не регулюються даних спірних правовідносин, а мають інше за положеннями ст. 2 цього Закону завдання врегулювання правовідносин у порушенні прав трудової сфери між роботодавцем та працівником. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру:
- пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством);
соціальні виплати;
стипендії;
заробітна плата (грошове забезпечення);
сума індексації грошових доходів громадян;
суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.
       Враховуючи, що сама по собі визначена судовим рішення сума грошової допомоги є одноразовою, як про це зазначено і в Положенні, на підставі якого стягувалась судом сума такої допомоги, та така грошова допомога не входить до переліку доходів громадян, що визначені зазначеним Законом, про який наголошує скаржник, тому такі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення.
       З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування, передбачені положеннями ст. 376 ЦПК України, відсутні.
       Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
       Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу Державного підприємства “Східний гірничо-збагачувальний комбінат” — залишити без задоволення.
       Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2024  року — залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                  М.Ю. Петешенкова

                                                                                Т.П. Красвітна