справа № 364/517/24                                          головуючий у суді І інстанції Ткаченко О.В.
провадження № 22-ц/824/5762/2025                суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

 
П О С Т А Н О В А
Іменем України
11 березня 2025 року                                                                                       м. Київ
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
     Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України на рішення Володарського районного суду Київської області від 04 грудня 2024 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, -                                         
 
В С Т А Н О В И В:
 
У липні 2024 року ОСОБА_1   звернувся до суду з позовом та просив стягнути з Державного бюджету України на його користь 20 000,00 грн. моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ББА №127771 від 24 березня 2024 року винесену поліцейським УПП батальйону 2 роти 2 взводу 2 ППП в м. Біла Церква і Білоцерківському району Управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції рядового поліції Пошелюжним Д.П. його притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП та накладено на нього стягнення у виді штрафу в сумі 3 400,00 гривень. З даної постанови вбачається, що 24 березня 2024 року о 12 годині 53 хвилин, в м. Біла Церква громадянин ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом марки AUDIQ8 в населеному пункті в м. Біла Церква рухався зі швидкістю 85 км/год., при цьому перевищив встановлене обмеження швидкості руху на 35 км/год., швидкість руху вимірювалась приладом Trukam LTI 20\20ТС 000681, при перевірці по базі даних ІПНП було встановлено, що громадянин ОСОБА_1 не має права керування таким транспортним засобом відповідно до категорій, чим порушив п.п. 2.10 ПДР України. Рішенням Володарського районного суду Київської області від 22 квітня 2024 року по справі № 364/203/24 вказану вище постанову скасовано.
Рішенням Володарського районного суду Київської області від 04 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди та 5 000,00 гривень на відшкодування судових витрат за надання професійної правничої допомоги.
В апеляційній скарзі Департамент патрульної поліції просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, не доведення обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги Департамент патрульної поліції, вказує, що Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає застосуванню саме у випадку незаконного, застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, конфіскації майна, накладення штрафу. В той же час, Шостим апеляційним адміністративним судом Постанову було лише скасовано, а про незаконність дій не йдеться. Окрім того, на думку представника, можливість відшкодування шкоди, у разі закриття справи про адміністративне правопорушення настає виключно у випадках можливого застосування до особи стягнення у вигляді адміністративного арешту чи виправних робіт. Окрім цього позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження моральних страждань, погіршення його стосунків з оточуючими, у приниженні його честі та гідності та інших негативних наслідків, на які посилається позивач і які, на думку позивача, настали внаслідок незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності.
В апеляційній скарзі Державна казначейська служба просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм процесуального права та прийняти нову постанову, якою: Зазначити «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди», вказавши боржником-Державний бюджет України замість Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та  скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги Державна казначейська служба, зазначає, що казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало (до того ж сам позивач не вказує на Казначейство як на порушника своїх прав). Відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, й обов`язкових висновків Конституційного суду України Казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
Відповідно до  ч. 1  ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення, апеляційну скаргу Державної казначейської служби задовольнити частково, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що за згідно постанови серія ББА №127771 від 24 березня 2024 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі винесену поліцейським УПП батальйону 2 роти 2 взводу 2 ППП в м. Біла Церква і Білоцерківському району Управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції рядового поліції Пошелюжним Д.П. позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП та накладено на нього стягнення у виді штрафу в сумі 3 400,00 гривень.
З даної постанови вбачається, що 24 березня 2024 року о 12 годині 53 хвилин, в м. Біла Церква громадянин ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом марки AUDIQ8 в населеному пункті в м. Біла Церква рухався зі швидкістю 85 км/год., при цьому перевищив встановлене обмеження швидкості руху на 35 км/год., швидкість руху вимірювалась приладом Trukam LTI 20\20ТС 000681, при перевірці по базі даних ІПНП було встановлено, що громадянин ОСОБА_1 не має права керування таким транспортним засобом відповідно до категорій, чим порушив п.п. 2.10 ПДР України.
Відповідно до рішення Володарського районного суду Київської області від 22 квітня 2024 року постанову серії ББА №127771 від 24 березня 2024 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі винесену поліцейським УПП батальйону 2 роти 2 взводу 2 ППП в м. Біла Церква і Білоцерківському району Управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції рядового поліції Пошелюжним Д.П. про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП та накладено на нього стягнення у виді штрафу в сумі 3 400,00 гривень, скасовано (а.с. 24-29), рішення набрало законної сили.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2024 року апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції задоволено частково. Рішення Володарського районного суду Київської області від 22 квітня 2024 року скасовано в частині стягнення на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в розмірі 7 000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції та прийнято в цій частині нове рішення. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 3 000, 00 грн. В іншій частині рішення Володарського районного суду Київської області від 22 квітня 2024 року залишено без змін.
З листа ТСЦ МВС України № 3242 від 26 березня 2024 року № 31/10/3242-337 вбачається, що позивач має дійсне водійське посвідчення з категоріями С та В (а.с.13-14).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з факту незаконного притягнення позивача до адміністративної відповідальності та з врахуванням принципів розумності та справедливості визначив розмір компенсації моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн.
Апеляційний суд не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
За приписами статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з ч. 3 ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію» держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.
За загальним правилом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Зокрема, згідно з п. 3 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала в інших випадках, встановлених законом.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Колегія суддів враховує, що статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою. Довести  наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.
Апеляційний суд враховує висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 920/715/17, відповідно до якого питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, а суд загальної юрисдикції за правилами позовного провадження самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.
Безпідставними є доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки Шостим апеляційним адміністративним судом постанову місцевого суду змінено лише в частині витрат на правову допомогу. При цьому судове рішення про  скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та закриття провадження у справі залишено без змін.
Із мотивувальної частини рішення Володарського районного суду Київської області у справі № 364/203/24  вбачається, що скасовуючи постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ББА № 127771 від 24 березня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП суд прийшов до висновку про недоведеність факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, оскільки з матеріалів справи встановлено, що позивач має посвідчення водія серії НОМЕР_1 видане на його ім`я 01 грудня 1995 року за категоріями В, С, яке відповідно до наданої інформації щодо дійсності посвідчення водія наданою Територіальним сервісним центром № 3242 (ТСЦ МВС № 3242) - є дійсним (а.с. 12, 15-16), що свідчить про безпідставність винесення поліцейським постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ББА №127771 від 24 березня 2024 року про притягнення позивача до адміністративної відповідності за ч. 2 ст. 126 КУпАП, а тому суд дійшов до висновку про незаконність оскаржуваної постанови та скасував її.
         У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц зроблено висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у подібних категоріях справ визначена презумпція моральної шкоди: у разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчувати страждання (моральну шкоду).
У рішенні в справі «Недайборщ проти Російської Федерації» (пункт 37 рішення, скарга № 42255/04) від 01.07.2010 ЄСПЛ зазначив: «Суд нагадує свою незмінну позицію про те, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс», тому позивачу не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника розмір моральної шкоди має визначатися судом в межах справедливого розгляду конкретної справи».
Право на відшкодування шкоди з урахуванням практики ЄСПЛ повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди, завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, бо спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства.
За таких обставин, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про недоведеність факту заподіяння моральної шкоди позивачеві та вважає  факт протиправних дій службових осіб Департаменту патрульної поліції встановленим рішенням Володарського районного суду Київської області від 22 квітня 2024 у справі № 364/203/24, яке  в частині скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та закриття провадження у справі залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду.
Визначаючи до стягнення розмір відшкодування за спричинену моральну шкоду у  сумі  10 000,00 грн. суд першої інстанції виходив з того, що посадові особи відповідача вчинили протиправні дії щодо позивача, що підтверджено рішенням суду. Неправомірне винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності завдало позивачу моральних страждань, сам факт відсторонення від керування та з`ясування всіх обставин, які відбувалися протягом чотирьох годин,  в присутності близьких мав для нього стресові наслідки, що вплинуло на нормальний ритм його життя, та вимагало затратити значних зусиль для того щоб доводити свою невинуватість, затратити кошти на правничу допомогу, а тому суд вважає що розмір завданої моральної шкоди слід визначити у 10 000,00 грн.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.
Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Аналіз положень статей 23, 1174 ЦК України свідчить про те, що моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності, виваженості і справедливості.
У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 5 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 вказано, що при визначенні грошової суми компенсації моральної шкоди враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності й справедливості. В деяких випадках в законодавстві визначено мінімальний розмір моральної шкоди. При цьому розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (постанова ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що компенсація у розмірі 10 000,00 грн. є достатньою для розумного задоволення потреб позивача, і не призводить до його безпідставного збагачення, враховуючи обсяг та характер душевних страждань, яких зазнав позивач у зв`язку із протиправними діями щодо себе.
Щодо розмірі витрат на професійну правничу допомогу апеляційний суд виходить з наступного.
Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Судові витрати на правничу допомогу це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.
Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони.
Частиною 3 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються,  у разі задоволення позову - на відповідача.
На підтвердження витрат на правничу допомогу суду надано договір про надання правничої допомоги № 8/1 від 22 липня 2024 року, додаток № 1 до Договору про надання правничої допомоги від 22 липня 2024 року, акт наданих послуг до договору про надання правничої допомоги від 22 липня 2024 року № 8/1 та довідка про оплату послуг по договору про надання правничої допомоги № 8/1 від 22 липня 2024 року у розмірі 5 000,00 грн.
Розподіляючи судові витрати, суд першої інстанції урахував складність справи, об`єм виконаних адвокатом робіт, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також ціну позову та (або) значення справи для сторони, в тому числі вплив вирішення справи на репутацію сторони або публічний інтерес до справи, та дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування позивачу за рахунок відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).
Тому апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції мав достатньо доказів та підстав для стягнення витрат на правову допомогу.
Висновки суду першої інстанції, з урахуванням обставин цієї справи, не суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, на які відповідач послався в обґрунтування доводів апеляційної скарги.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що механізм виконання органами Державної казначейської служби України рішень про стягнення коштів державного бюджету визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845.
Пунктом 38 Порядку № 845 передбачено, що для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень, в Державній казначейській службі України відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Зазначений рахунок є рахунком, на якому обліковуються кошти державного бюджету, передбачені на певну мету, а не власний рахунок Державної казначейської служби України, передбаченим на утримання установи. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.
 Таким чином, виконання судових рішень про стягнення з державного бюджету шкоди, завданої державними органами, здійснюється Державною казначейською службою України з рахунку, відкритого в Державній казначейській службі України.
Відповідно до висновку Верховного Суду від 06.02.2019 року по справі № 199/6713/14-ц не допускається стягнення моральної та матеріальної шкоди з Державної казначейської служби України, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин. Відповідно до частини першої статті 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів.
Відповідно до пункту 24 Порядку № 845, стягувачі, на користь яких прийнято рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Державної казначейської служби України, в якому обслуговується боржник, документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку.
Таким чином, стягнення коштів з держави Україна в особі Державної казначейської служби України є такою, що суперечить нормам чинного законодавства України.
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Отже, у цій справі відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є Департаменту патрульної поліції та Казначейська служба (яка відповідно до законодавства є органом, який виконує рішення про стягнення коштів з державного бюджету).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно п. 4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ч. 4 статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Враховуючи вищевикладене, рішення Володарського районного суду Київської області від 04 грудня 2024 року підлягає зміні, в частині визначення порядку стягнення грошових коштів, а в іншій частині рішення суду залишається без змін.
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Державної казначейської служби задовольнити частково.
Рішення Володарського районного суду Київської області від 04 грудня 2024 року змінити.
Викласти другий абзац резолютивної частини рішення у наступній редакції.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ): 10 000,00 (десять тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди, 5 000,00 (п`ять тисяч) гривень на відшкодування судових витрат за надання професійної правничої допомоги.
В іншій частині рішення Володарського районного суду Київської області від 04 грудня 2024 року  залишити без змін.
 Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Судді                                                                                    Фінагеєв В.О.
                                                                                   
   Кашперська Т.Ц.
      
             Яворський М.А.