П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

09 січня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 947/32788/23	

Головуючий І інстанції: Стефанов С.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2024 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення суду - 04.04.2024р.) у справі            за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області та Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві про визнання протиправним та касування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
14.03.2024р. ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м.Одеси з позовом до ГУ ПФУ в Одеській області, в якому просила суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 25.05.2023р. №155250014185, яким їй відмовлено в перерахунку страхового стажу набутого до 01.01.2004р., взявши дані із довідки Одеського міжшкільного ресурсного центру №1 Одеської міської ради від 19.05.2023р. № 01-09/57;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області внести щодо неї відповідні зміни до персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. 
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси   від 19.10.2023 року справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Одеській області про оскарження рішення суб`єкта владних повноважень передано до Одеського окружного адміністративного суду. 
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що, 19.05.2023р. ОСОБА_1 звернулася до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою щодо перерахунку страхового стажу набутого до 01.01.2004р. згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Разом з тим, рішенням пенсійного органу від 25.05.2023р. №155250014185 позивачу було відмовлено у задоволенні вимог її заяви у зв`язку з тим, що міжшкільний навчально-виробничий комбінат Київського району м.Одеси не належить до закладів освіти, які здійснюють фахове навчання за відповідними напрямками з отриманням кваліфікації за спеціальностями.
Зокрема, позивач звертає увагу на те, що  жоден закон України чи підзаконний акт не встановлює необхідність для зарахування періоду навчання обов`язкової вказівки про присвоєння кваліфікації, тим більше, у довідці Одеського міжшкільного ресурсного центру №1 Одеської міської ради від 19.05.2023р. за №01-09/57 вказано, що вона з 01.09.1986р. по 23.05.1988р. навчалася в міжшкільному навчально-виробничому комбінаті Київського району м.Одеси, та отримала свідоцтво оператора підготовки даних і ЕОМ. А в самому свідоцтві про присвоєння кваліфікації вказано, що вона в 1988р. «закінчила курс навчання».
Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 19.10.2023р. справу за позовом ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Одеській області про оскарження рішення суб`єкта владних повноважень передано до Одеського окружного адміністративного суду.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 01.12.2023р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. 
Ухвалою суду 1-ї інстанції від 26.02.2024р. ГУ ПФУ в м.Києві залучено до участі у справі в якості другого відповідача. 
Представники відповідачів надали до суду 1-ї інстанції письмові відзиви, у якому позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2024 року (ухваленим                              в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в м.Києві від 25.05.2023р. №155250014185. Зобов`язано відповідача зарахувати позивачу до страхового стажу період навчання з 01.09.1986р.      по 23.05.1988р. в Міжшкільному навчально-виробничому комбінаті Київського району м.Одеси з внесенням відповідних змін до персоніфікованого обліку відомостей ОСОБА_1 у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Стягнуто з ГУ ПФУ в м.Києві за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі - 1073,60 грн. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ в Одеській області 22.04.2024р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04.04.2024р. та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.04.2024р. дану апеляційну скаргу - залишено без руху.
17.07.2024р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.05.2024р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУ ПФУ в Одеській області та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження. 
Позивач, належим чином повідомлений про розгляд даної справи, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. 
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).
Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.
Позивач - ОСОБА_1 19.05.2023р. звернулася до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою щодо перерахунку його страхового стажу набутого до 01.01.2004р. у відповідності до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
До вказаної заяви позивачкою було додано свідоцтво про присвоєння кваліфікації від 23.10.1988р., атестат про середню освіту від 18.06.1988р., а також довідку від 19.05.2023р. №01-09/57, видану Одеським міжшкільним ресурсним центром №1 за період навчання з 01.09.1986р. по 23.05.1988р. в міжшкільному навчально-виробничому комбінаті.
Однак, 25.05.2023р. рішенням ГУ ПФУ в м.Києві №155250014185 позивачу було відмовлено у задоволенні зазначеної заяви та відповідно, у зарахуванні періоду навчання з 01.09.1986р. по 23.05.1988р. в міжшкільному навчально-виробничому комбінаті на підставі того, що згідно з наданими документами, Одеський міжшкільний ресурсний центр №1 не належить до закладів освіти, які здійснюють фахове навчання за відповідними напрямками з отриманням кваліфікації за спеціальностями.
Не погоджуючись із таким рішенням відповідача, позивач звернулася до суду із даним позовом.
Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позовні вимоги, суд 1-ї інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності заявлених позовних вимог та, відповідно, наявності підстав для їх задоволення.
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з нормою ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів чи внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
У відповідності до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист,       що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складової права на соціальний захист, є її конституційним правом.
За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Так, принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел врегульовуються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV.
Частиною 1 ст.9 Закону №1058-ІV визначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
За визначенням, наведеним у ч.1 ст.24 Закону №1058-IV, страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Як передбачено ч.4 цієї статті, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим же Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, окрім випадків, передбачених цим Законом.
Як вбачається із матеріалів даної справи, пенсійним органом не зараховано позивачу період її навчання з 01.09.1986р. по 23.05.1988р. в міжшкільному навчально-виробничому комбінаті, у зв`язку з тим, що згідно з наданими документами, Одеський міжшкільний ресурсний центр №1 не належить до закладів освіти, які здійснюють фахове навчання за відповідними напрямками з отриманням кваліфікації за спеціальностями.
Будь-яких інших підстав для не зарахування позивачу вказаного періоду у спірному рішенні та, відповідно, у заявах по суті справи відповідачами зазначено не було.
Надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги ГУ ПФУ в Одеській області, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що у відповідності до ст.48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються з ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991р. №1788-XII, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. 
Вказаним нормам відповідає також п.1 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993р. №637), за приписами якого, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби або навчання, а також архівними установами.
Пунктами 3 та 20 зазначеного Порядку регламентовано, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи чи містяться неправильні або ж неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані,              що наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
При цьому, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право               на пенсії на пільгових умовах чи за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (Додаток №5). У довідці повинно бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або ж посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Отже, системний аналіз вказаних правових норм беззаперечно вказує на те, що законодавством України встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Тобто, надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої, або ж необхідних записів у ній, які визначають право на пенсійне забезпечення.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 20.02.2018р. у справі №234/13910/17, від 07.03.2018р. у справі №233/2084/17, від 04.03.2020р. у справі №367/945/17, від 27.04.2020р. у справі №367/4230/17 та від 23.09.2021р. у справі №227/4273/16-а.
Як уже зазначалося судом вище та підтверджується матеріалами справи, позивач разом із заявою щодо перерахунку страхового стажу, набутого до 01.01.2004р. у відповідності до Закону №1058-IV, подала до пенсійного органу свідоцтво про присвоєння кваліфікації від 23.10.1988р., атестат про середню освіту від 18.06.1988р. і довідку від 19.05.2023р. №01-09/57, видану Одеським міжшкільним ресурсним центром №1 за період навчання з 01.09.1986р. по 23.05.1988р. в міжшкільному навчально-виробничому комбінаті.
Статтею 56 Закону №1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі (п. «д» ч.3 цієї статті).
Водночас, у ч.4 ст.24 Закону №1058-IV закріплено те, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.
Так, у період навчання позивача в Одеському міжшкільному ресурсному центрі №1 діяли норми   «Положення про порядок призначення та виплати державний пенсії» (затв. постановою Ради міністрів СРСР від 03.08.1972р. №590). 
Підпунктом «з» п.109 Постанови передбачалося, що в загальний стаж роботи зараховуються також навчання в училищах та школах системи державних трудових резервів та системи професійно-технічної освіти (у ремеслених, залізничних училищах, гірничопромислових школах та училищах, школах фабрично-заводського навчання, училищах механізації сільського господарства, технічних училищах, професійно-технічних училищах тощо) та в інших училищах, школах та на курсах по підготовці кадрів, по підвищенню кваліфікації та перекваліфікації.
Згідно з п.8 згаданого Порядку № 637, час навчання у вищих учбових, професіональних, учбово-виховних закладах, учбових закладах підвищення кваліфікації і перепідготовки кадрів, у аспірантурі, докторантурі й криничній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами,          а також довідками та іншими документами, які видані на підставі архівних даних і які містять відомості про період навчання.
Як вбачається із наданої позивачем до пенсійного органу довідки Одеського міжшкільного ресурсного центру №1 Одеської міської ради від 19.05.2023р. № 01-09/57, вона в період з 01.09.1986р. по 23.05.1988р. навчалася в міжшкільному навчально-виробничому комбінаті Київського району м.Одеси за програмою «Оператор підготовки даних і ЕОМ», та отримала свідоцтво про присвоєння відповідної кваліфікації від 23.05.1988р. №390 (на підставі рішення кваліфікаційної комісії ВО «Електронмаш», протокол від 16.05.1988р. №3). 
При цьому, в самому свідоцтві про присвоєння кваліфікації вказано, що у 1988р. ОСОБА_1 «закінчила курс навчання» та їй присвоєно кваліфікацію «оператор підготовки даних і ЕОМ».
У світлі доводів сторін та наявних в матеріалах справи доказів, колегія суддів наголошує на тому, що навчальний заклад, заклад освіти (освітній заклад) - це організація, що на постійній та безперервній основі здійснює освітній процес з метою навчання, виховання, розвитку та самовдосконалення особистості. Навчальний заклад є ланкою системи освіти та інституційною основою педагогіки. Навчальні заклади засновуються на державній, комунальній чи приватній формі власності. Вони є юридичними особами і діють на підставі статуту. Створення навчального закладу визначається, з однієї сторони, потребою в освітній діяльності на певній території, а з іншої наявністю необхідної матеріально-технічної, науково-методичної бази, педагогічних кадрів. Завдання навчальних закладів різняться в залежності від їх рівня. В цілому, вони полягають у всебічному розвитку людини, розвитку її розумових і фізичних здібностей, вихованні високих моральних якостей, забезпеченні народного господарства кваліфікованими фахівцями.
Відповідно до вимог ч.3 ст.9 Закону України «Про освіту», здобуття загальної середньої освіти також можуть забезпечувати заклади професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти та інші заклади освіти, зокрема міжшкільні ресурсні центри (міжшкільні навчально-виробничі комбінати), що мають ліцензію на провадження освітньої діяльності у сфері загальної середньої освіти.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами ПФУ відповідно до Закону №1788-XII за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (до 01.01.2004р.).
Таким чином, суд попередньої інстанції слушно зауважив про те, що діюче законодавство не встановлює необхідність для зарахування періоду навчання обов`язкової вказівки про присвоєння кваліфікації, а тому, неврахування періоду навчання позивачки з 01.09.1986р. по 23.05.1988р. в Міжшкільному навчально-виробничому комбінаті Київського району м.Одеси є неправомірним. 
Зважаючи на викладене, період навчання позивачки підлягає включенню до її стажу.
Окрім того, відсутність в документах тих даних, на які вказує відповідач, відбулось не з вини позивача, право якого не може бути поставлено в залежність від певної форми документації, яка застосовувалася у відповідних навчальних закладах.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 28.02.2019р. у справі №554/3179/17.
Як наслідок, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі відповідача.
Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.
З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2024 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 09.01.2025р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                                                           Ю.В. Осіпов 

Судді:                                                                                                          М.П. Коваль

                                                                                                                   В.О. Скрипченко