Ухвала
Іменем України
 
03 січня 2025 року
м. Київ
 
справа № 522/22283/23
провадження № 61-17487ск24 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 15 січня 2024 року в складі судді: Домусчі Л. В., та постанову Одеського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року у складі колегії суддів: Лозко Ю. П., Карташова О. Ю., Назарової М. В., у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Діком Інвест», ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів, скасування рішень державного реєстратора, визнання права власності,
 
ВСТАНОВИВ:
 
15 листопада 2023 року ОСОБА_2 звернулася із позовом до ТОВ «Діком Інвест», ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів, скасування рішень державного реєстратора, визнання права власності.
 
Позов мотивований тим, що 04 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Діком Інвест» укладено договір про спільну діяльність за предметом якого є будівництво житлово-готельного комплексу, з отриманням кожною із сторін його частини. Додатковою угодою №1 від 29 лютого 2020 року до договору про спільну діяльність сторони визначили перелік майна в об`єкті, яке передається у власність позивачки, зокрема, паркомісця НОМЕР_4 та № 5, що знаходяться на першому рівні Об`єкта, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційні номери об`єктів нерухомого майна 2615904451100 та 2615822151100 відповідно). Однак, у порушення умов Договору про спільну діяльність та додаткової угоди, ТОВ «Діком Інвест» здійснило відчуження вказаного нерухомого майна ОСОБА_1 , яка зареєструвала на них право власності.
 
ОСОБА_2 просила:
визнати недійсним договір купівлі продажу майнових прав, серія та номер №2/-1П від 09 липня 2021 року, укладений між ТОВ «Діком Інвест» та ОСОБА_1 ;
визнати недійсним договір купівлі продажу майнових прав, серія та номер №7/-1П від 09 липня 2021 року, укладений між ТОВ «Діком Інвест» та ОСОБА_1 ;
скасувати рішення державного реєстратора Таїровської СР Одеського району Одеської області Макогонюк А. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 28 липня 2022 року з індексним номером 64319936, щодо реєстрації права власності ОСОБА_1 на машиномісце за номером 2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
скасувати рішення державного реєстратора Таїровської СР Одеського району Одеської області Макогонюк А. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 28 липня 2022 року з індексним номером 64318137, щодо реєстрації права власності ОСОБА_1 на машиномісце за номером НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
зобов`язати ТОВ «Діком Інвест» скласти, підписати та надати їй акти передачі машиномісць №2 та №5, що знаходяться на на першому рівні дворівневого паркінгу в двосекційному житлово-готельному комплексі з апартаментами та офісними приміщеннями на першому поверсі і підземним паркінгом, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до умов Договору про спільну діяльність від 04 жовтня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Божемовською Н. В., зареєстрованого в реєстрі за №1756;
визнати за нею право власності на паркомісце №2, що знаходиться на першому рівні дворівневого паркінгу в двосекційному житлово-готельному комплексі з апартаментами та офісними приміщеннями на першому поверсі і підземним паркінгом, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ;
визнати за нею право власності на паркомісце №5, що знаходиться на першому рівні дворівневого паркінгу в двосекційному житлово-готельному комплексі з апартаментами та офісними приміщеннями на першому поверсі і підземним паркінгом, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Разом з позовом представник ОСОБА_2 адвокат Павельченко І. В. звернувся із заявою про забезпечення позову, в якій просив в забезпечити позов, а саме:
накласти арешт на машиномісце під номером 2, що знаходиться на першому рівні дворівневого паркінгу в двосекційному житлово-готельному комплексі з апартаментами та офісними приміщеннями на першому поверсі і підземним паркінгом, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2615904451100);
накласти арешт на машиномісце під номером 5, що знаходиться на першому рівні дворівневого паркінгу в двосекційному житлово-готельному комплексі з апартаментами та офісними приміщеннями на першому поверсі і підземним паркінгом, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2615822151100);
заборонити органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, органам Міністерства Юстиції України, державним та приватним нотаріусам, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, державним реєстраторам органів місцевого самоврядування, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрацію прав власності, скасування реєстрації права власності та інших речових прав, у тому числі реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам будь-якого іншого обтяження та інше) щодо паркомісця (машиномісця) під номером 2, що знаходиться на першому рівні дворівневого паркінгу в двосекційному житлово-готельному комплексі з апартаментами та офісними приміщеннями на першому поверсі і підземним паркінгом, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2615904451100);
заборонити органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, органам Міністерства Юстиції України, державним та приватним нотаріусам, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, державним реєстраторам органів місцевого самоврядування, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрацію прав власності, скасування реєстрації права власності та інших речових прав, у тому числі реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам будь-якого іншого обтяження та інше) щодо паркомісця (машиномісця) під номером 5, що знаходиться на першому рівні дворівневого паркінгу в двосекційному житлово-готельному комплексі з апартаментами та офісними приміщеннями на першому поверсі і підземним паркінгом, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2615822151100).
 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15 січня 2024 року заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Павельченко І. В. про забезпечення позову задоволено частково.
 
Забезпечено позов шляхом накладення арешту:
на машиномісце під номером 2, що знаходиться на першому рівні дворівневого паркінгу в двосекційному житлово-готельному комплексі з апартаментами та офісними приміщеннями на першому поверсі і підземним паркінгом, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2615904451100), що належить на праві власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 );
на машиномісце під номером 5, що знаходиться на першому рівні дворівневого паркінгу в двосекційному житлово-готельному комплексі з апартаментами та офісними приміщеннями на першому поверсі і підземним паркінгом, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2615822151100), що належить на праві власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) до розгляду справи по суті.
 
В іншій частині заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Павельченко І. В. відмовлено.
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що:
предметами спору є визнання недійсними договорів купівлі-продажу майнових прав № 2/-1П від 09.07.2021 року та № 7/-1П від 09.07.2021 року; скасування рішень державного реєстратора щодо машиномісць під номером НОМЕР_4 та АДРЕСА_2 ; визнання права власності на машиномісця під номером № НОМЕР_3 та № НОМЕР_1 розташованих за адресою: АДРЕСА_1 за позивачкою- ОСОБА_2 . Вказані машиномісця належать на праві власності ОСОБА_1 ;
невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту може призвести до утруднення виконання майбутнього рішення суду. Суд звертає увагу, що забезпечення позову шляхом арешту майна, не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, не порушує речове право володіння особи спірним майном, оскільки мета забезпечення позову - це негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення, а також перешкоджання завдавання значної шкоди позивачу. При цьому суд звертає увагу, що забезпечення позову направлений на охорону матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, і не є обмеженням права власності особи в повній мірі та носить тимчасовий характер;
суд вважає достатнім способом вжиття заходу забезпечення у вигляді накладання арешту на майно задля уникнення можливих подальших змін власника. Таким чином, беручи до уваги предмет спору та підстави, з яких він заявлений, суд приходить до висновку про часткове задоволення заяви представника позивачки , оскільки саме ці машиномісця є предметом спору. В іншій частині заяви суд відмовляє, виходячи із того, що суд вважає достатнім накладання арешту на майно, яке унеможливить подальшу реєстрацію прав власності.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року:
            апеляційну скаргу    ОСОБА_1 залишено без задоволення;
            ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 15 січня 2024 року залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
суд першої інстанції встановив наявність спору між сторонами; ризик незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивачки, який може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в цій справі; співмірність обраного позивачкою виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами. Підставами подання заяви про забезпечення позову у цій справі ОСОБА_2 зазначила необхідність забезпечення можливості ефективного захисту та поновлення її права на спірне майно, яке вона вважає порушеним. Позивачка вважає, що є документально підтверджені та обґрунтовані підстави вважати, що відповідач ТОВ «Діком Інвест», у порушення умов Договору про спільну діяльність та Додаткової угоди, здійснило відчуження машиномісць НОМЕР_5 та НОМЕР_6 ОСОБА_1 , яка зареєструвала на них право власності, що порушує її права на вказане нерухоме майно. Тобто, ОСОБА_2 має на меті захист свого права власності на зазначене в заяві про забезпечення позову майно, яке вважає порушеним;
суд першої інстанції виходив з обставин, на які посилається позивачка обґрунтовуючи цю заяву, матеріалів, що містяться у справі у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується така заява, установивши спір між учасниками справи щодо спірного майна, а також існування підстав для забезпечення позову, з урахуванням підстав ризиків невжиття заходів забезпечення позову та їх доказів, що може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог вказаної заяви позивачки;
з огляду на предмет позову та з урахуванням вимог щодо розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позову, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову ОСОБА_2 шляхом арешту машиномісць під НОМЕР_5 та № НОМЕР_1 , що знаходяться на першому рівні дворівневого паркінгу в двосекційному житлово-готельному комплексі з апартаментами та офісними приміщеннями на першому поверсі і підземним паркінгом, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому застосований захід забезпечення за своєю правовою конструкцією не може вважатися не співмірним по відношенню до суті позовних вимог. Водночас відмова в забезпеченні позову може призвести до ускладнення захисту та поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивачки. Тож, обраний судом вид забезпечення позову, не призведе до невиправданого обмеження спадкових прав відповідачки.
 
27 грудня 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 15 січня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року, у якій просить:
поновити строк для касаційного оскарження;
скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду;
ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені заяви про забезпечення позову;
здійснити розподіл судових витрат.
 
Клопотання мотивоване тим, що повний текст постанови Одеського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року складений 30 вересня 2024 року, проте повний текст постанови апеляційного суду не був вручений ОСОБА_1 . До особистого кабінету Електронного суду представника ОСОБА_1 адвоката Дімітріу В. В. постанова надійшла 28 листопада 2024 року о 14:46. (скрін додається).
 
Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року). 
 
Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу (частина третя статті 390 ЦПК України).
 
Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.
 
ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на порушення судами норм процесуального права. Касаційна скарга мотивована тим, що:
суди ухвалили рішення щодо забезпечення позову на підставі припущень щодо існування реальної загрози невиконання рішення суду без підтвердження належними та достатніми доказами. ОСОБА_1 ніколи не мала на меті продаж машиномісць НОМЕР_4 та НОМЕР_7. Будь-якої реальної загрози відчуження таких об`єктів з боку ОСОБА_1 не існує;
позовними вимогами є визнання недійсними договорів купівлі-продажу майнових прав та визнання права власності за позивачем на машиномісця № НОМЕР_3 та НОМЕР_7. Рішення про задоволення такого позову не потребує примусового виконання. Забезпечення позову шляхом арешту машиномісць не впливає на виконання такого рішення. У разі набрання чинності рішенням суду про задоволення позовних вимог, можливість зареєструвати право власності у державного реєстру речових прав на нерухоме майно є безспірним;
відсутня достовірна ідентифікація об`єктів позову та об`єктів забезпечення. Де розміщуються машиномісця, на які позивач просить визнати право власності, не є можливим достовірно встановити;
поведінка позивача є недобросовісною.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
 
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.
 
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
 
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суд повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
 
Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
 
Позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України).
 
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
 
Після набрання чинності Законом № 2147-VIII частини першу, другу статті 149 ЦПК України викладено в такій редакції: «суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 ЦПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом». Тобто з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню. Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову у справі, рішення у якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення у справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно,  не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача. Як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії (див. пункти 40 - 43, 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року в справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23)).
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року у cправі № 908/2382/21 вказано, що «за своєю суттю арешт майна - це тимчасовий захід, який має наслідком накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження. При вжитті такого заходу власник майна не обмежується у правах володіння та користування своїм майном, та не позбавляється їх. Отже накладення арешту на майно не завдасть шкоди та збитків відповідачу, не позбавить його конституційних прав на володіння та користування вказаним нерухомим майном, здійснення господарської діяльності, отримання доходів, сплату податків тощо, а лише тимчасово обмежить право відповідача реалізувати вказане майно третім особам».
 
Арешт, як заборона на право розпоряджатися майном, включає і обмеження на розпорядження таким майном. Тому при накладенні арешту на майно вжиття додаткових заходів забезпечення, направлених на обмеження розпорядження таким майном, не є необхідним (див. постанову Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2024 року в справі № 567/459/23 (провадження № 61-10214св23)).
 
Суди встановили, що: 
            позовними вимогами у цій справі є визнати за позивачем право власності на: паркомісце НОМЕР_5, що знаходиться на першому рівні дворівневого паркінгу в двосекційному житлово-готельному комплексі з апартаментами та офісними приміщеннями на першому поверсі і підземним паркінгом, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; паркомісце НОМЕР_6, що знаходиться на першому рівні дворівневого паркінгу в двосекційному житлово-готельному комплексі з апартаментами та офісними приміщеннями на першому поверсі і підземним паркінгом, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ;
між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову;
вказаний захід у вигляді арешту забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачем вимогами, який спрямований на забезпечення фактичного виконання судового рішення у разі задоволення позову.
 
Таким чином, встановивши, що наявні підстави для вжиття заходів забезпечення позову, суди зробили обґрунтований висновок про часткове задоволення заяви про забезпечення позову. 
 
Касаційний суд відхиляє аргументи касаційної скарги про те, що рішення про задоволення позову не потребує примусового виконання, тому забезпечення позову шляхом арешту машиномісць не впливає на виконання такого рішення.
 
Оскільки визнання недійсним правочину, який є безпосередньою підставою для зміни власника спірної квартири, так чи інакше вплине на подальший правовий режим цього нерухомого майна, то вибраний позивачем вид забезпечення позову є співмірним із заявленою в цій справі вимогою позову. Та обставина, що можливе рішення суду про задоволення позову в цій справі не підлягає примусовому виконанню, а може бути виконано шляхом його пред`явлення до державного реєстратора, як уже зазначалося вище, не свідчить про неможливість застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно, яке є предметом оспорюваного договору, якщо невжиття заходів забезпечення позову негативно впливатиме на можливість позивача ефективно захистити (поновити) свої порушені права. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що можливе подальше відчуження відповідачкою спірної квартири об`єктивно перешкоджатиме ефективному захисту порушених прав позивача з огляду на те, що оспорюваний у цій справі правочин не буде підставою для наступної зміни власника квартири, а тому визнання його недійсним не відновлюватиме порушене право позивача та спонукатиме останнього до ініціювання нових судових спорів (див. пункти 53-55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23)).
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.
 
У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Поновити ОСОБА_1 строку на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року.
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 15 січня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Діком Інвест», ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів, скасування рішень державного реєстратора, визнання права власності.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                      В. І. Крат
                                                                                                                                                                                                                                         І. О. Дундар 
 
                                                                                                Є. В. Краснощоков