У х в а л а
17 січня 2025 року
м. Київ
Справа № 725/7713/21
Провадження № 61-11668ск24
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (далі - скаржники), інтереси яких представляє адвокат Новіков Олександр Павлович (далі - адвокат), 
на постанову Чернівецького апеляційного суду від 7 серпня 2024 року
у справі за позовом скаржників до Акціонерного товариства «Сенс Банк» (далі - банк) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Козлової Наталії Володимирівни (далі - нотаріус) - про скасування рішення нотаріуса про державну реєстрацію права власності та
в с т а н о в и в:
1.           У листопаді 2021 року скаржники звернулися до суду з позовом, у якому просили припинити право власності банку на квартиру АДРЕСА_1 (далі - квартира), скасувавши рішення нотаріуса від 28 вересня 2021 року про державну реєстрацію права власності, індексний номер 60628350 (далі - рішення нотаріуса), за Акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого є банк.
2.           12 червня 2024 року Першотравневий районний суд м. Чернівців ухвалив рішення, згідно з яким позов задовольнив: скасував рішення нотаріуса; стягнув із банку на користь скаржників 908,00 грн судового збору.
3.           7 серпня 2024 року Чернівецький апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою задовольнив апеляційну скаргу банку: скасував рішення суду першої інстанції й ухвалив нове - про відмову у задоволенні позову; стягнув із кожного зі скаржників на користь банку по 544,80 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
4.           14 серпня 2024 року адвокат в інтересах скаржників подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Обґрунтував так:
-                  в іпотечному договорі від 20 березня 2006 року № 91 немає іпотечного застереження. Банк не уклав із іпотекодавцями окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тому не міг звертати стягнення на предмет іпотеки;
-                  апеляційний суд не звернув увагу на те, що у письмових вимогах про усунення порушення, які банк надіслав скаржникам, немає інформації щодо вартості іпотечного майна, за якою мало відбутися зарахування вимог;
-                  банк не звертався до скаржників із вимогою про усунення порушень відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку». До відзиву на позовну заяву банк додав копії поштових відправлень, які він надіслав скаржникам. На одному з тих відправлень є відмітка про його повернення «у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання», а на іншому - про повернення «з інших причин». Банк не довів, що належно виконав обов`язок щодо надсилання скаржникам повідомлень про усунення порушення;
-                  банк не надав нотаріусу доказів невиконання умов кредитного договору. Відсутність порушення кредитного та/або іпотечного зобов`язання, завищення банком суми боргу є підставою для скасування рішення нотаріуса;
-                  згідно з пунктом 4.5 договору кредиту від 20 березня 2006 року № 91 у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.9 і 3.3.10 цього договору (зокрема, обов`язку своєчасно погашати кредит і проценти), протягом більше 60 календарних днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив, і відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).
Відповідно до розрахунку заборгованості, який банк надав суду у справі № 725/2644/15-ц і який долучили до матеріалів справи № 725/7713/21, останній платіж за кредитним договором позичальник здійснив 20 лютого 2009 року. Тобто строк повернення кредиту настав 19 травня 2009 року, про що також наголосив Першотравневий районний суд м. Чернівців у рішенні від 22 березня 2022 року у справі № 725/2644/15-ц. Банк до моменту звернення стягнення на предмет іпотеки безпідставно нараховував проценти за користування кредитом та неустойку після 19 травня 2009 року. Зокрема, згідно з повідомленням про звернення стягнення на предмет іпотеки № 4/09 станом на 17 вересня 2020 року розмір заборгованості становив 114 402,33 доларів США. Відповідно до довідки банку від 23 вересня 2021 року, яку він надав нотаріусу, заборгованість становила 295 672,01 доларів США. Нотаріус не встановила дійсного розміру боргу за кредитним договором, через що неправомірно зареєструвала за банком право власності на квартиру як предмет іпотеки; 
-                  21 лютого 2022 року суд першої інстанції постановив ухвалу, згідно з якою витребував у нотаріуса та відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради копії документів, на підставі яких прийняте рішення нотаріуса. Проте цю ухвалу не виконали. Тому суд першої інстанції виснував, що банк не надав усі документи, необхідні для реєстрації за ним права власності на предмет іпотеки. Апеляційний суд за відсутності звіту про оцінку майна у реєстраційній справі вказав про наявність цього звіту;
-                  апеляційний суд не врахував висновки щодо застосування норм права, сформульовані у постановах:
(1) Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2020 року у справі № 303/4230/18, про те, що чинна на момент укладення іпотечного договору редакція статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачала необхідність укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а такого не було; відповідні зміни до вказаної статті, які передбачали можливість реєстрації права власності за іпотекодержателем на підставі іпотечного застереження, внесли 25 грудня 2008 року, а тому ці зміни не поширюються на правовідносини сторін;
(2) Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 листопада 2018 року у справі № 367/7589/15-ц, про те, що відповідно до Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передання згідно з договором іпотеки 2008 року права власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку можливе лише на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а не на підставі застереження в іпотечному договорі; таке застереження може тільки визначати умови договору про задоволення вимог іпотекодержателя;
(3) Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року у справі № 357/4329/19, про те, що, встановивши, що у банку з позивачами немає договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання, та є підставою для реєстрації права власності на квартиру за банком, суд першої інстанції обґрунтовано виснував про те, що дії державного реєстратора щодо реєстрації за банком права власності на спірну квартиру не можна вважати законними;
(4) Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 199/1276/17, про те, що оскільки іпотечний договір сторони уклали у 2007 році, слід застосовувати Закон України «Про іпотеку» в редакції від 12 травня 2006 року; сторони договору досягли згоди про можливість позасудового врегулювання питання про задоволення вимог іпотекодержателя, що випливає з пунктів 4.2.1 і 4.5 договору іпотеки; однак відповідно до пункту 4.2.1 звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання можливе у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; апеляційний суд встановив, що під час відчуження спірної квартири договору про її добровільне передання у власність іпотекодержателю не було, а іпотекодавиця не надавала згоди на передання предмета іпотеки у власність іпотекодержателю; ураховуючи відсутність договору про задоволення вимог іпотекодержателя, ненадання такого договору нотаріусу та залишення нею без перевірки наявність або відсутність факту виконання відповідних умов правочину, з яким закон пов`язує можливість переходу права власності, дії приватного нотаріуса щодо реєстрації за іпотекодержателем права власності на спірну квартиру, власником якої залишалась іпотекодавиця, не можна вважати законними; тому суд апеляційної інстанції обґрунтовано виснував, що прийняття нотаріусом рішення про передання спірної квартири у власність іпотекодержателя та державна реєстрація права власності на підставі договору іпотеки є протиправними;
(5) Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц, про те, що визначена у частині першій статті 35 Закону України «Про іпотеку» процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору;
(6) Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17, про те, що за відсутності належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель не набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання; іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від отримання; в іншому випадку іпотекодержатель не набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема не вправі відчужувати предмет іпотеки іншій особі; за таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати;
(7) Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 1 червня 2023 року у справі № 759/1512/21, про те, що неотримання відповідачами вимог про усунення порушень у зв`язку із закінченням терміну зберігання не є відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок № 1127), перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на спірне майно;
(8) Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18, про те, що повернення повідомлення через «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення», не є доказом належного інформування сторони; повернення з цієї причини не свідчить ні про відмову сторони від одержання відправлення, ні про її незнаходження за адресою, повідомленою суду;
(9) Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі № 209/2599/17-ц, про те, що повідомлення про порушення зобов`язання має відповідати приписам статті 35 Закону України «Про іпотеку», тобто містити стислий зміст порушених зобов`язань, зокрема назву кредитного договору, валюту кредиту, суму заборгованості за кредитним договором із зазначенням усіх її складових; 
(10) Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц, про те, що письмова вимога від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності має містити інформацію про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог (близький за змістом висновок викладений також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 521/18393/16-ц);
(11) Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року у справі № 755/7423/17, про те, що на нотаріуса як на державного реєстратора під час вчинення реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 57 Порядку № 1127 (у редакції, чинній на момент вчинення реєстраційної дії), необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, але й передусім встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства; такий обов`язок покладений на нотаріуса як державного реєстратора згідно з правилом частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»; вчиняючи реєстраційну дію, нотаріус, перевіривши подані документи на їх відповідність вимогам пункту 57 Порядку № 1127, зобов`язаний також перевірити дійсність заявленої вимоги на момент такого звернення, правильність розрахунку розміру заборгованості, відповідність вартості предмета іпотеки заявленим вимогам;
(12) Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, про те, що реєстратор має дотримувати вимог пункту 57 Порядку № 1127; розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснює державний реєстратор, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних, на це майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями;
(13) Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 лютого 2018 року у справі № 916/3249/16, про те, що на момент звернення стягнення на предмет іпотеки згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом прийняття предмета іпотеки у власність реєстратор повинен встановити вартість предмета іпотеки та заборгованість, що погашається за рахунок цієї вартості;
(14) Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України; в охоронних правовідносинах права й інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання; у постанові від 4 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 Велика Палата Верховного Суду доповнила цей висновок, указавши, що навіть, якщо сторони кредитного договору домовилися про нарахування відсотків до повного повернення кредиту, такі відсотки після спливу строку кредитування не нараховуються;
(15) Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 липня 2018 року у справі № 915/1145/17 та від 18 червня 2019 року у справі № 920/330/18, про те, що відповідно до частин шостої, сьомої та дев`ятої статті 81 ГПК України будь-яка особа, в якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду; у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними у ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду;
(16) Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 201/15228/17, про те, що ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною, тому іпотекодержатель зобов`язаний надати державному реєстратору документ про експертну оцінку предмета іпотеки для проведення за собою державної реєстрації цього права; підставою для скасування такої реєстрації є порушення іпотекодержателем вимог законодавства при реалізації позасудової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки; до таких порушень належить, зокрема, ненадання експертної оцінки предмета іпотеки на день його відчуження.
5.           27 вересня 2024 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою залишив касаційну скаргу без руху та встановив для усунення недоліків останньої десятиденний строк із дня вручення тієї ухвали. Скаржники мали: зазначити про наявність або відсутність у них електронного кабінету; надати документ про доплату 1 816,00 грн судового збору; надати копії документів про сплату судового збору й ордера на надання правничої допомоги для інших учасників справи.
6.           10 жовтня 2024 року адвокат в інтересах скаржників подав до Верховного Суду заяву про усунення недоліків, у якій сповістив про відсутність у скаржників електронних кабінетів. До заяви додав: платіжну інструкцію від 8 жовтня 2024 року № 0.0.392393532.1 про доплату судового збору, копії платіжних інструкцій і ордера на надання правничої допомоги відповідно до кількості учасників справи.
7.           Одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження) (частина перша статті 394 ЦПК України).
8.           Верховний Суд вважає, що є підстави для відкриття касаційного провадження. Касаційна скарга подана з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України. У цій скарзі є доводи, які потребують перевірки, щодо передбачених пунктами 1 і 4 частини другої статті 389 ЦПК України підстав для касаційного оскарження.
Керуючись статтями 260, 261, 389, 394, 395 ЦПК України, Верховний Суд
у х в а л и в :
1.     Відкрити касаційне провадження за касаційною скаргоюОСОБА_1 та ОСОБА_2 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 7 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Козлової Наталії Володимирівни - про скасування рішення нотаріуса про державну реєстрацію права власності.
2.     Витребувати з Першотравневого районного суду м. Чернівців цивільну справу № 725/7713/21.
3.     Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї матеріалів; роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, впродовж десяти днів із дня отримання цієї ухвали.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Судді 	 	Д. А. Гудима	
 	 	Є. В. Краснощоков	
 	 	П. І. Пархоменко