ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
13березня 2025 року       
м. Київ                                   

справа № 760/20898/21
провадження № 61-2362св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Юніко Фінанс», 
третя особа - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 травня 2022 року у складі судді Українця В. В. та постанову Київського апеляційного суду від 25 грудня 2023 року у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Борисової О. В., Кирилюк Г. М.,
Історія справи 
Короткий зміст позовних вимог 
У липні 2021 року  ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Юніко Фінанс» (далі - ТОВ «ФК «Юніко Фінанс»), третя особа - ОСОБА_2 , про визнання договору поруки невчиненим (неукладеним) та недійсним.
Позов мотивований тим, що у червні 2021 року ОСОБА_1 отримав від Павлоградського міськрайонного суду Дніпровської області пакет документів у справі №6/185/31/21, з якого він дізнався про те, що ТОВ «ФК «Юніко Фінанс» отримало право вимоги до нього за договором відступлення прав вимоги від 16 вересня 2020 року за № 2305/К/1 і зазначене право вимоги виникло на підставі договору поруки № 9/25ДС/0460/П01/2007- СС(ЦІК) від 25 жовтня 2007 року, який нібито було укладено і підписано між ВАТ «Кредитпромбанк» та ним,    ОСОБА_1 , за умовами якого нібито ОСОБА_1 зобов`язується солідарно відповідати перед ВАТ «Кредитпромбанк» за зобов`язаннями ОСОБА_2 за кредитним договором.
Оскільки позивач ніколи не підписував і не укладав зазначений договір поруки та не вчиняв цього правочину, тому ним було ініційовано експертне дослідження підпису на договорі. Відповідно до експертного висновку від 09 липня 2021 року експертом було підтверджено факт того, що підпис на зазначеному договорі поруки від 25 жовтня 2007 року № 9/25ДС/0460/П01/2007-СС(ЦІК) «виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 ».
Вважав, що коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених нею цивільних прав та обов`язків, для цієї сторони правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли.
Він не підписував документ під назвою «договір поруки від 25 жовтня 2007 року за №9/25ДС/0460/П01/2007-СС(ЦІК)», не вчиняв в письмовій формі, не домовлявся і не погоджував жодного правочину поруки (та істотних умов такого правочину) щодо його відповідальності перед ВАТ «Кредитпромбанк» за зобов`язаннями ОСОБА_2 за кредитним договором. Договір поруки від 25 жовтня 2007 року за № 9/25ДС/0460/П01/2007-СС(ЦІК) існує у вигляді документа, підписаного лише однією стороною - ВАТ «Кредитпромбанк», однак, суть і істотні умови цього договору не відповідають волі та бажанню іншої сторони за договором - ОСОБА_1 .
Позивач просив:
визнати невчиненим (неукладеним) та недійсним договір поруки від 25 жовтня 2007 року за № 9/25ДС/0460/П01/2007-СС(ЦІК).
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06 травня 2022 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 25 грудня 2023 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Юніко Фінанс», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання договору невчиненим та недійсним.
Судове рішення мотивоване тим, що заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2015 року у справі № 185/8369/15-ц, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (як поручителя) на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 250 713,02 грн, яке набрало законної сили та яке має преюдиційне значення, встановлено, що правомірними є вимоги ПАТ «Дельта Банк» про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 9/25ДС/0460/2007-СС(ЦІК) від 25 жовтня 2007 року. Вказані вимоги ґрунтуються на вимогах закону і умовах, укладених сторонами кредитного договору та договору поруки. Відповідальність ОСОБА_1 настала на підставі договору поруки, укладеного між ним та банком. За таких обставин, суд вважав, що договір поруки було укладено та підписано сторонами відповідно до умов, визначених чинним законодавством України, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволені позову та вказав, що:
висновки експертиз щодо не підписання позивачем договору поруки зроблені за копією, а не оригіналом дослідженого документа, експерт ОСОБА_3 , яка проводила почеркознавчу експертизу з наданням висновку від 09 липня 2021 року, була атестованим експертом на момент її роботи у КНДІСЕ, де вона отримала свідоцтво експерта № 19-11. Проте, при звільненні її з посади наказом від 23 січня 2017 року № 15к свідоцтво експерта почеркознавчої і автотоварознавчої експертизи № 19-11 було анульовано рішенням ЕКК КНДІСЕ від 03 лютого 2017 року № 1. Тому вказані висновки експертизи не є належними та допустимими доказами на підтвердження позовних вимог. Протягом розгляду справи позивачем до суду першої та апеляційної інстанцій не подавалися заяви (клопотання) про витребування оригіналу договору поруки. З клопотанням про проведення відповідної судової почеркознавчої експертизи з наданням на дослідження оригіналу договору поруки позивач до суду не звертався. Посилання позивача у доводах апеляційної скарги, на судову практику у справі № 760/20599/15-ц щодо можливість проведення відповідним фахівцем дослідження підпису на електрофотокопії документа, є безпідставними, оскільки у кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності;
разом з тим, заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2015 року (справа № 185/8369/15-ц) про стягнення з ОСОБА_2 солідарно з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором, яке має преюдиційне значення, повністю спростовуються твердження позивача про не підписання ним оспореного договору поруки. Позивач під час розгляду справи не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України);
оскільки доводами позивача, наведеними в апеляційній скарзі, було те, що судом першої інстанції не перевірено матеріали справи № 185/8369/15-ц на предмет преюдиційності, не перевірено ні ідентифікаційні дані цих осіб, ні їхню реєстрацію місця проживання, апеляційний суд витребував з Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області матеріали цивільної справи № 185/8369/15-ц. Встановив, що у позовній заяві зазначені реквізити, передбачені щодо її форми і змісту, у тому числі дані, що індентифікують сторін у справі ( ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ПАТ «Дельта Банк»). Вказані ПАТ «Дельта Банк» у позовній заяви відомості стосовно відповідача ОСОБА_1 - ім`я (прізвище, ім`я та по батькові), реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , повністю збігаються з даними, що зазначені ОСОБА_1 при поданні позовної заяви про визнання невчиненим (неукладеним) та недійсним договору поруки у цій справі. Встановлені обставини у № 185/8369/15-ц вказують на те, що позичальник ОСОБА_2 належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість на загальну суму 2 250 713,02 грн, яка підлягає стягненню солідарно з позичальника та поручителя ОСОБА_1 у повному розмірі на користь кредитора. Заочне рішення у справі № 185/8369/15-ц сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили. На виконання цього рішення 15 жовтня 2015 року видані виконавчі листи, які пред`явлені стягувачем до органу, який здійснює примусове виконання рішень. У листопаді 2020 року ТОВ «ФК «Юніко Фінанс» звернулось до суду про заміну сторони виконавчого провадження, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ПАТ «Дельта Банк». Під час розгляду судом питання про заміну сторони виконавчого провадження боржник ОСОБА_1 особисто та через свого представника адвоката Миклуш М. І. подавав до суду письмові клопотання, пояснення, заяви, оскаржував ухвалу суду від 22 вересня 2021 року про заміну сторони виконавчого провадження в апеляційному та касаційному порядку. Про обізнаність ОСОБА_1 щодо ухвалення заочного рішення у справі № 185/8369/15-ц, виконання якого проводилось органами, які здійснюють примусове виконання рішень, також вказують його процесуальні дії щодо оскарження рішень та дій державних виконавців, вчинених при виконанні судового рішення у справі № 185/8369/15-ц;
крім того, апеляційний суд вказав, що вимога позову як визнання правочину невчиненим (неукладеним), не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним (пункт 7.18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц);
аргумент відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом не заслуговує уваги, оскільки сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за наявності порушеного права особи.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У лютому 2024 року  ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просить рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 травня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 грудня 2023 рокускасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
            судом першої інстанції не досліджувалися матеріали справи, зокрема висновки експертизи. Висновок про укладеність договору поруки зроблено на підставі рішення суду у іншій справі. Висновки експертизи зроблені на підставі копії договору поруки, отриманої позивачем під час розгляду заяви про заміну сторони виконавчого провадження, ці висновки експертиз є належними та допустимими доказами. Скасування/визнання недійсним свідоцтва експерта не позбавляє останнього кваліфікації. На експертне почеркознавче дослідження не поширюється вимога щодо необхідності його проведення виключно спеціалізованими установами (постанова Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №526/2465/16-ц). Позивач ініціював додатково проведення почеркознавчої експертизи атестованим судовим експертом. Проведення почеркознавчої експертизи на підставі електрофотокопій документів, на сьогоднішній день, є абсолютно можливим, що підтверджується чисельними висновками науковців та експертів, а також висновками Верховного Суду, зробленим у справі № 760/20599/15-ц (постанови від 25 квітня 2018 року та від 05 червня 2019 року). Оригіналу договору поруки ніколи не бачив;
суд першої інстанції не мотивувавши відхилення висновків експертиз, позбавив позивача права на оскарження цих висновків до апеляційного суду;
апеляційний суд залишив поза увагою, що рішення суду першої інстанції не було мотивовано тим, що договір поруки підписано сторонами відповідно до умов, визначених чинним законодавством України;
відповідно до частини четвертої статті 81 ЦПК України, враховуючи що предметом спору є договір поруки, у суду апеляційної інстанції були наявні підстави для витребування у відповідача оригіналу цього договору для підтвердження або спростування факту його укладання;
вказавши, що позивач під час розгляду справи не заявляв клопотання про витребування оригіналу договору поруки, а також про призначення судової почеркознавчої експертизи з наданням на дослідження оригіналу договору, суд апеляційної інстанції, в порушення принципів рівності учасників справи, верховенства права та справедливого і неупередженого розгляду справи, не витребував у відповідача оригінал спірного правочину, при наявності відповідної заяви відповідача та при запереченні такого правочину позивачем. Проте, самостійно витребував з суду першої інстанції справу № 185/8369/15-ц та не надав можливості ознайомитись з її матеріалами позивачу, а одразу ухвалив рішення;
суди, пославшись в оскаржених судових рішеннях на преюдиційність рішення суду у справі № 185/8369/15-ц, не врахували, що учасники справи не заявляли про існування та про необхідність застосування преюдиціальних фактів, тому судами порушені засади рівності, диспозитивності і змагальності судового процесу. Крім того, рішення суду у справі № 185/8369/15-ц не містить жодних преюдиційних обставин. Позивач не брав участі у справи, не заявляв заперечень стосовно договору поруки, а правомірність такого договору взагалі не була предметом судового спору. У справі № 185/8369/15-ц брали участь ПАТ «Дельта Банк», а у справі, що переглядається, ТОВ «ФК «Юніко Фінанс», якому відмовлено у заміні сторони виконавчого провадження. У судовому процесі у справі № 185/8369/15-ц були використані паспортні дані ОСОБА_1 , які втратили свою чинність ще у 2014 році, а також було зазначено неіснуючу адресу проживання і реєстрації ОСОБА_1 ;
суд апеляційної інстанції помилково виснував про те, що заявлена позивачем позовна вимога про визнання правочину невчиненим (неукладеним) не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом і такий правочин не може бути визнаний недійсним. Апеляційний суд не врахував, що без визнання договору поруки неукладеним та недійсним, позивач буде позбавлений можливості захистити свої права у цих та у будь-яких наступних правовідносинах про відступлення права вимоги;
укладення ОСОБА_2 кредитного договору, договору іпотеки та інших договорів, а також згода щодо передання майна в іпотеку не спростовує той факт, що позивач не підписував договір поруки;
відлік позовної давності у цих правовідносинах почався у 2021 року, коли позивач дізнався, що не підписував договір поруки, що підтверджено висновком експерта. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 29 лютого 2024 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано справу з суду першої інстанції.
У березні 2024 року матеріали цивільної справи № 760/20898/21 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 29 лютого 2024 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 758/824/17, від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17, від 25 квітня 2018 року у справі     №760/20599/15-ц, від 05 червня 2019 року у справі № 760/20599/15-ц, від 17 жовтня 2018 року у справі № 526/2465/16-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 09 листопада 2023 року у справі № 910/6379/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 317/905/20, від 07 лютого 2024 року у справі № 311/2297/21 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини
Суди встановили, що 25 жовтня 2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 9/25ДС/0460/2007-СС(ЦІК), із змінами до нього на підставі додаткової угоди № 1 від 06 червня 2012 року, за умовами якого ОСОБА_2 отримала кредит на споживчі цілі у розмірі 112 000,00 дол. США зі сплатою процентної ставки (перемінна процентна ставка + факсована процентна ставка) за користування кредитом на строк до 24 жовтня 2032 року.
Належне виконання зобов`язань позичальника за вказаним кредитним договором забезпечено іпотекою квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі іпотечного договору, укладеного 25 жовтня 2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Трухіною І. Г.
25 жовтня 2007 року ОСОБА_1 надав своїй дружині ОСОБА_2 нотаріально засвідчену згоду на підписання договору іпотеки з ВАТ «Кредитпромбанк» та на передачу в іпотеку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Крім того, належне виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором забезпечено договором поруки № 9/25ДС/0460/П01/2007-СС(ЦІК) від 25 жовтня 2007 року, із змінами до нього на підставі додаткової угоди № 1 від 06 червня 2012 року, згідно з яким ОСОБА_1 зобов`язується перед кредитором ВАТ «Кредитпромбанк» у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором № 9/25ДС/0460/2007-СС(ЦІК) від 25 жовтня 2007 року.
ПАТ «Кредитпромбанк» як правонаступник ВАТ «Кредитпромбанк» на підставі договору купівлі-продажу права вимоги від 26 червня 2014 року відступило ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитним договором               № 9/25ДС/0460/2007-СС(ЦІК) від 25 жовтня 2007 року та договорами, які укладені в його забезпечення.
Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2015 року (справа № 185/8369/15-ц) задоволено позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Стягнено солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 9/25ДС/0460/2007-СС(ЦІК) від 25 жовтня 2007 року, яка утворилась станом на 06 липня 2015 року у сумі 2 250 713,02 грн, з яких: 2 037 854,71 грн - заборгованість за тілом кредиту, 191 499,36 грн - заборгованість по відсоткам, 19 123,19 грн - пеня, 409,52 грн - 3 % річних заборгованості по тілу кредиту, 1 826,24 грн - 3 % річних заборгованості по процентам.
На підставі договору № 2305/К/1 про відступлення прав вимоги від 16 вересня 2020 року ПАТ «Дельта Банк» відступило, а ТОВ «ФК «Юніко Фінанс» набуло право вимоги, в тому числі й за кредитним договором № 9/25ДС/0460/2007-СС(ЦІК) від 25 жовтня 2007 року та договорами, які укладені в його забезпечення.
Відповідно до експертного висновку ТОВ «Експертно-дослідна служба України» № 735/07/2021 від 09 липня 2021 року та № 799/11/2021 від 26 листопада 2021 року, складених за замовленням позивача ОСОБА_1 , підпис від імені ОСОБА_1 , зображення якого міститься у графі «поручитель» у технічній копії договору поруки № 9/25ДС/0460/П01/2007-СС(ЦІК) від 25 жовтня 2007 року, укладеного від імені ОСОБА_1 та ВАТ «Кредитпромбанк», виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 .
Позиція Верховного Суду
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження                   № 61-2417сво19)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричинених цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55)).
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).
Якщо обраний позивачем спосіб захисту порушеного права враховує зміст порушеного права, характер його порушення, наслідки, які спричинило порушення, правову мету, якої прагне позивач, обставини, наслідки порушення, такий спосіб захисту відповідає властивості (критерію) належності. Іншою не менш важливою, окрім належності, є така властивість (критерій) способу захисту порушених прав та інтересів, як ефективність можливість за наслідком застосування засобу захисту відновлення, наскільки це можливо, порушених прав та інтересів позивача. Ефективним є спосіб захисту, який забезпечує відновлення порушеного права позивача (спричиняє потрібні результати) без необхідності вчинення інших дій з метою захисту такого права, повторного звернення до суду задля відновлення порушеного права. Тобто спосіб захисту, який виходячи з характеру спірних правовідносин та обставин справи здатен призвести до відновлення порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів (має найбільший ефект у відновленні). Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. пункти 110-113 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2024 року у справі № 910/2592/19 (провадження № 12-41гс23)).
Згідно частин першої та другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення договору поруки) Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення        учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.
Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним (частина перша та друга статті 547 ЦК України).
Тлумачення частини другої статті 547 ЦК України свідчить, що правовим наслідком недодержання письмової форми правочину про забезпечення виконання зобов`язання є його нікчемність.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зроблено висновок, що: «у разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року в справі № 552/6884/19 (провадження № 61-15466св20) вказано, що «у частинах першій, другій статті 547 ЦК України передбачено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Тобто, правовим наслідком недодержання письмової форми правочину про забезпечення виконання зобов`язання є його нікчемність. При цьому врахували конкретні обставини справи, процесуальну поведінку представників відповідача, зокрема, щодо ненадання оригіналу оспорюваного договору, дійшли обґрунтованого висновку про те, що вказані дії відповідача свідчать про ухилення від надання суду оригіналу договору поруки (необхідного для подальшого призначення та проведення експертизи), що унеможливило призначення та проведення почеркознавчої експертизи судом, яка, в даному випадку, має визначальне значення для встановлення обставин справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. За таких обстави, колегія суддів вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову з підстав необґрунтованості позовних вимог, у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту права, оскільки договір поруки від 07 квітня 2007 року № НАН2А000140153, сторонами якого зазначені АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, є недійсним у силу закону (нікчемним), і не підлягає визнанню недійсним у судовому порядку. Зазначене не перешкоджає позивачу звернутися до суду на вказаних підставах з позовом за захистом своїх прав про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, що відповідатиме змісту відносин, що виникли між сторонами».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 757/39249/17-ц (провадження № 61-8680св21) зазначено, що: «апеляційний суд відмовив в задоволенні позову про визнання недійсним договору поруки внаслідок недоведеності, що поручитель не підписував цей договір; апеляційний суд не врахував, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Правовим наслідком недодержання письмової форми правочину про забезпечення виконання зобов`язання є його нікчемність; апеляційний суд не звернув увагу, що оскільки недійсність правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання у випадку недодержання письмової форми встановлена законом і цей правочин, у разі встановлення факту його непідписання стороною, є нікчемним, то позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту прав. Тому в задоволенні позову потрібно було відмовити з цієї підстави, і постанова апеляційного суду підлягає зміні в мотивувальній частині. Проте апеляційний суд зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову».
У справі, що переглядається:
            у липні 2021 року  ОСОБА_1 звернувся з позовом до ТОВ «ФК «Юніко Фінанс», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання договору поруки невчиненим (неукладеним) та недійсним. В обґрунтування позову вказав, що договір поруки ніколи не підписував і не укладав. Вважав, що коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, для цієї сторони правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли;
суд першої інстанції при відмові у задоволенні позову вказав, що заочним рішенням суду від 01 жовтня 2015 року у справі № 185/8369/15-ц, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (як поручителя) на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 250 713,02 грн, яке набрало законної сили та яке має преюдиційне значення, встановлено, що відповідальність ОСОБА_1 настала на підставі договору поруки, укладеного між ним та банком, тому підстави для визнання договору поруки недійсним відсутні;
апеляційний суд, погодившись з рішенням суду першої інстанції про відмову у визнанні недійсним договору поруки вказав, що позовні вимоги не підтверджені належними та допустимими доказами, позивачем не заявлялися клопотання про витребування оригіналу договору поруки, про проведення судової почеркознавчої експертизи з наданням на дослідження оригіналу договору поруки. Разом з тим, заочним рішенням суду від 01 жовтня 2015 року (справа № 185/8369/15-ц) про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором, яке у силу положень статті 82 ЦПК України, має преюдиційне значення, повністю спростовують твердження позивача про непідписання ним оспореного договору поруки;
суди не врахували, що:
підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Правовим наслідком недодержання письмової форми правочину про забезпечення виконання зобов`язання є його нікчемність; 
оскільки недійсність правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання у випадку недодержання письмової форми встановлена законом і цей правочин, у разі встановлення факту його непідписання стороною, є нікчемним, то позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту прав;
крім того, правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним та такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом;
з огляду на викладене, суди правильно відмовили у задоволенні позову, проте помилилися щодо мотивів такої відмови. Тому оскаржені судові рішення слід змінити у мотивувальній частині, виклавши їх мотиви у редакції цієї постанови.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені з частковим порушенням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з чим оскаржені судові рішення слід змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
Оскільки судові рішення підлягають зміні лише щодо мотивів їх прийняття, судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання касаційної скарги, покладаються на особу, яка її подала.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 травня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 грудня 2023 рок змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                    В. І. Крат
Судді:                                                                             Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко