Номер провадження: 33/813/3023/24
Номер справи місцевого суду: 523/14167/24 
Головуючий у першій інстанції Лупенко А.В.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       25.12.2024 року                                                                 м. Одеса
Суддя Одеського апеляційного суду:                                Громік Р.Д.
за участю секретаря                                                        Скрипченко Г.В.,

розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Суворовського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2024 року, якою накладено на ОСОБА_1 за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 130 КУпАП, адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (34000грн.) з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки, із стягненням судового збору у розмірі 605,60 грн,

В С Т А Н О В И В:
З протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №105074 від 28.07.2024 вбачається, що 28 липня 2024 року приблизно о 15год. 14хв., ОСОБА_1 керуючи автомобілем марки «КІА», реєстраційний номер НОМЕР_1 по вул. Вапняній,58 в м. Одесі, після того, як транспортний засіб був зупинений на вимогу поліцейського, до проведення уповноваженою особою медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, чи до прийняття рішення про звільнення від проведення такого огляду, вживав алкоголь, чим порушив п.2.10 (є) Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ч.4 ст.130 КУпАП.
Постановою судді Суворовського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2024 року накладено на ОСОБА_1 за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 130 КУпАП, адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (34000грн.) з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки, із стягненням судового збору у розмірі 605,60 грн,
Не погодившись із постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 130 КУпАП закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.
В доводах апеляційної скарги зазначено, що відсутні докази того, що саме ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «КІА», реєстраційний номер НОМЕР_1 .
24 грудня 2024 року від ОСОБА_1 надійшла заява про відкладення розгляду справи, у зв`язку з хворобою.
Розглянувши заяву про відкладення розгляду справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у її задоволенні з огляду на таке.
Відповідно до вимог ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Неявка в судове засіданні особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні в справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або в суду відсутня інформації про належне повідомлення цих осіб.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Апеляційний суд ніяким чином не обмежує права учасників справи, оскільки останні скористались своїм правом на оскарження судового рішення в апеляційному порядку, скористались правом на захист, у встановленому законом порядку своєчасно повідомлялись про час і місце розгляду справи та надавали пояснення щодо справи.
Згідно з ч. 1 ст. 271 КУпАП у розгляді справи про адміністративне правопорушення можуть брати участь адвокат, інший фахівець у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи. Ці особи мають право знайомитися з матеріалами справи; заявляти клопотання; за дорученням особи, яка його запросила, від її імені подавати скарги на рішення органу (посадової особи), який розглядає справу, а також мають інші права, передбачені законами України. Повноваження адвоката на участь у розгляді справи підтверджуються довіреністю на ведення справи, посвідченою нотаріусом або посадовою особою, якій відповідно до закону надано право посвідчувати довіреності, або ордером чи дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги, або договором про надання правової допомоги. До ордера обов`язково додається витяг з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката або обмеження його прав на вчинення окремих дій як захисника. Витяг засвідчується підписами сторін.
Кодекс України про адміністративні правопорушення не містить спеціальних норм, що передбачають для учасників судового розгляду можливість заявити клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, у зв`язку з чим апеляційний суд вважає необхідним застосувати аналогію права, а саме ст. 336 КПК України.
Однак, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 336 КПК судове провадження може здійснюватися у режимі відеоконференції під час трансляції з іншого приміщення, у тому числі яке знаходиться поза межами приміщення суду (дистанційне судове провадження), у разі неможливості безпосередньої участі учасника кримінального провадження в судовому провадженні за станом здоров`я або з інших поважних причин.
Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що ОСОБА_1 не наведено обставин, які позбавили його можливості прийняти участь у судовому засіданні в режимі відеконференції.
Таким чином, ОСОБА_1 не було реалізоване його право прийняти участь в судовому засідання у режимі відеоконференції під час трансляції з іншого приміщення, у тому числі яке знаходиться поза межами приміщення суду.
Також ОСОБА_1 не було не було надано належного підтвердження щодо поважності причин неможливості взяти участь у судовому засіданні.
З огляду на вищевикладене, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, апеляційний суд вважає можливим розглянути апеляційну скаргу за відсутності учасника справи та його захисника, який є фахівцем в галузі права, на підставі доводів, викладених в скарзі, а також доказів, які містяться в матеріалах справи, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного та обґрунтованого рішення.
Також, ОСОБА_1 надіслано клопотання про допуск до участі у справі представника особи – фахівця в галузі права Кучеренка Г.А.
Відповідно до ст. 271 КУпАП у розгляді справи про адміністративне правопорушення можуть брати участь адвокат, інший фахівець у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи. Ці особи мають право знайомитися з матеріалами справи; заявляти клопотання; за дорученням особи, яка його запросила, від її імені подавати скарги на рішення органу (посадової особи), який розглядає справу, а також мають інші права, передбачені законами України.
Повноваження адвоката, а також документи які б підтверджували його повноваження, чітко прописані Кодексом. Проте, КУпАП не дає чіткої інформація, хто такі фахівці в галузі права та якими правами вони володіють. При цьому, апеляційний суд зазначає, що з позицій формальної логіки фахівець у галузі права - це особа, яка здобула вищу юридичну освіту та отримала диплом про вищу освіту за спеціальністю «право» або «правознавство». При цьому, цілком логічним є те, що поняття «фахівець» вказує на наявність певного рівня знать в тій галузі, в якій особа надає юридичну допомогу, тим паче, що така допомога направлена на гарантування ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб. Тобто, особа фахівець у галузі права, повинен мати необхідний професійний рівень знань та можливість забезпечити реалізацію права особи на захист.
У рішенні від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000 (справа щодо вільного вибору захисника) Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що обмеження прав людини і громадянина у вільному виборі захисника суперечить міжнародним зобов`язанням України, зокрема положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року, Міжнародного пакту про громадянські і політичні права від 16 грудня 1966 року, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 19 жовтня 1973 року № 2148-VIII, Основних принципів, що стосуються ролі юристів, прийнятих восьмим Конгресом ООН з питань попередження злочинності і поводження з правопорушниками 27 серпня - 7 вересня 1990 року.
При цьому Конституційний Суд України у вказаному рішенні надав тлумачення норми частини 1 статті 59 Конституції України про те, що «кожен є вільним у виборі захисника своїх прав» потрібно розуміти як конституційне право особи з метою отримання правової допомоги обирати захисником своїх прав особу, яка є фахівцем у галузі права, а також за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи. Допуск приватно практикуючого юриста, який займається наданням правової допомоги особисто або за дорученням юридичної особи, як захисника, жодним чином не порушує право підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного на захист.
До клопотання долучено копія довіреності від 23.09.2024, а також копія диплому серії НОМЕР_2 від 15.04.2005, яким підтверджено, що ОСОБА_2 закінчив у 2005 році Одеську національну юридичну академію і отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію юрист.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає за можливе допустити до участі у справі представника особи – фахівця в галузі права Кучеренка Г.А. та врахувати всі пояснення та клопотання, які були надані до суду першої інстанції та не розглянуті у ході судового провадження, у зв`язку з поданням особою, яку не було допущено до участі у справі.
Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, вивчивши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд вважає за необхідним апеляційну скаргу задовольнити, а постанову суду першої інстанції – скасувати та постановити нову, виходячи з такого.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №105074 від 28.07.2024 вбачається, що 28 липня 2024 року приблизно о 15год. 14хв., ОСОБА_1 керуючи автомобілем марки «КІА», реєстраційний номер НОМЕР_1 по вул. Вапняній, 58 в м. Одесі, після того, як транспортний засіб був зупинений на вимогу поліцейського, до проведення уповноваженою особою медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, чи до прийняття рішення про звільнення від проведення такого огляду, вживав алкоголь, чим порушив п.2.10 (є) Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність ч.4 ст.130 КУпАП.
У відповідності до положень ст. 1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Постановою Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у ст. ст. 247, 280 КУпАП. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст. ст. 283, 284 КУпАП. У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
Згідно зі ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Однак, визнаючи ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, суд першої інстанції всупереч вимогам ст. ст. 245, 247, 251, 252, 280 КУпАП належним чином не встановив чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, тобто однобічно розглянув справу, без з`ясування фактичних обставин, що мають істотне значення для її розгляду, та не звернувши уваги на те, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, що призвело до ухвалення рішення, яке підлягає скасуванню.
Приймаючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 130 КУпАП підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, однак апеляційний суд вважає, що вищенаведені докази не можна вважати належними, допустимими та такими, що повністю доводять вину ОСОБА_1 , виходячи з наступного.
Частина 4 статті 130 КУпАП передбачає відповідальність за вживання особою, яка керувала транспортним засобом, після дорожньо-транспортної пригоди за її участю алкоголю, наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником), або після того, як транспортний засіб був зупинений на вимогу поліцейського, до проведення уповноваженою особою медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, чи до прийняття рішення про звільнення від проведення такого огляду, - тягне за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або адміністративний арешт на строк п`ятнадцять діб, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки і на інших осіб - накладення штрафу у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або адміністративний арешт на строк п`ятнадцять діб.
Відповідно до п.2.10 «є» Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року за №1306, у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний до проведення медичного огляду не вживатибез призначення медичного працівника алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, які входять до офіційно затвердженого складу аптечки).
При цьому, особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише за наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, який має бути встановлений судом тільки після всебічної та повної оцінки всіх доказів по справі.
Склад адміністративного правопорушення - це передбачена нормами права сукупність об`єктивних і суб`єктивних ознак протиправного соціально шкідливого діяння, за наявності яких діяння можна кваліфікувати як адміністративне правопорушення. Відсутність хоча б однієї з ознак означає відсутність складу в цілому.
Положеннями КУпАП встановлено, що обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення.
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Перевіривши матеріали справи та дослідивши наявний в матеріалах справи відеозапис, апеляційний суд погоджується із доводами ОСОБА_1 , що в матеріалах справи відсутні докази встановлення факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом марки «КІА», реєстраційний номер НОМЕР_1 28 липня 2024 року приблизно о 15год. 14хв по вул. Вапняній,58 в м. Одесі,.
До матеріалів справи долучений диск з відеозаписами з бодікамери працівника поліції №473746 під час дослідження якого можна встановити наступні події:
-00:00:12 хв. – працівники поліції підходять вже до припаркованого автомобіля «КІА», реєстраційний номер НОМЕР_1 , де на передньому пасажирському сидінні перебуває ОСОБА_1 ;
-00:07:48-00:07:50 хв. – на питання працівника поліції «Чи керували ви в стані алкогольного сп`яніння?» ОСОБА_1 повідомляє, що не керував і є пасажиром даного транспортного засобу;
-00:08:03 хв., 00:08:26 хв - ОСОБА_1 ще раз повідомив, що не керував транспортним засобом;
-00:09:14-00:09:20 хв – працівники поліції пропонують ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки за допомогою технічного приладу а бо в закладі охорони здоров`я;
-00:09:21 хв – ОСОБА_1 погодився пройти огляд в медичному закладі;
-00:09:36 хв. – працівниками поліції повідомлено, що перехожі зафіксували момент того, як ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «КІА», реєстраційний номер НОМЕР_1 ;
-00:17:03 хв – слідча, яка приїхала за викликом щодо обставин справи крадіжки гаманця ОСОБА_1 , звернула увагу, що останнім вжито алкогольні напої після вимоги, однак сам факт вживання таких напоїв не зафіксовано на відеозаписі;
-00:33:03-00:34:09 хв. – працівник патрульної поліції у службовому автомобілі під час складення матеріалів про адміністративне правопорушення за ч. 4 ст. 130 КУпАП відносно ОСОБА_1 , переглядає відеозапис, на якому зафіксовано факт руху транспортного засобу біло кольору марки «КІА», однак з вищевказаного відеозапису неможливо встановити, хто саме перебував за кермом автомобілю, а також номерний знак цього автомобілю.
Таким чином, як під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, так і під час розгляду справи судом першої інстанції, та в апеляційній скарзі ОСОБА_1 заперечував факт керування транспортним засобом, за обставин викладених у протоколі про адміністративне правопорушення.
В графі «до протоколу додаються» на підтвердження наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 130 КУпАП, вказано: запис з бодікамер 473746 та 473750, пояснення свідків, направлення на огляд на стан алкогольного сп`яніння.
Проте, в матеріалах справи відсутнє посилання на відеозапис на підтвердження факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом марки «КІА», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який було оглянуто під час складення протоколу, а також такий відеозапис фактично відсутній у матеріалах справи.
Також в матеріалах справи наявні пояснення свідка ОСОБА_3 від 28.07.2024р., згідно яких, останній пояснив про обставини вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення. Однак ОСОБА_3 не був допитаний в суді першої інстанції та не попереджався про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень, а тому його пояснення від 28.07.2024 не можуть бути беззаперечним доказом на підтвердження факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом 28 липня 2024 року.
Досліджений відеозапис з бодікамер працівників поліції не містить фрагменту керування ОСОБА_1 транспортним засобом марки «КІА», реєстраційний номер НОМЕР_1 а також не містить самостійного підтвердження ОСОБА_1 того, що він дійсно перебував за кермом вищевказаного транспортного засобу, інших доказів на підтвердження даного факту до суду надано не було.
Відповідно до статті 31 Закону України від 2 липня 2015 року, № 580-VIII «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати такі превентивні заходи, зокрема, застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото – і кінозйомки, відеозапису, засобів фото – і кінозйомки, відеозапису.
Статтею 40 цього Закону закріплено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
Згідно із Розділом ІІ Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України 18 грудня 2018 року №1026, включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення, крім випадків, пов`язаних з виникненням у поліцейського особистого приватного становища (відвідування вбиральні, перерви для приймання їжі тощо). У процесі включення портативного відеореєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу.
Частина 4 статті 130 КУпАП передбачає відповідальність за вживання особою, яка керувала транспортним засобом, після дорожньо-транспортної пригоди за її участю алкоголю, наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником), або після того, як транспортний засіб був зупинений на вимогу поліцейського, до проведення уповноваженою особою медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, чи до прийняття рішення про звільнення від проведення такого огляду.
Тобто, для того, щоб притягнути особу до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 130 КУпАП, має бути встановлено дві обставини – керування транспортним засобом та вживання особою, яка керувала транспортним засобом, після того, як транспортний засіб був зупинений на вимогу поліцейського, до проведення уповноваженою особою медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, чи до прийняття рішення про звільнення від проведення такого огляду, наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі.
Як роз`яснено у пункті 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 "Про практику застосування судами України законодавства про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року № 18, керування транспортним засобом слід розуміти як виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.
Окрім того, Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 404/4467/16-а зазначив, що само по собі керування транспортним засобом розуміється як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу у просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування. Таким чином керування транспортним засобом - це умисне виконання особою функцій водія шляхом вчинення технічних дій для приведення транспортного засобу у рух та зворушення з місця.
Належних та достатніх доказів у справі, якими зафіксовано факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом у зазначений в протоколі період, що є обов`язковою складовою об`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення за ч. 4 ст. 130 КУпАП, матеріали справи не містять.
Оскільки матеріалами справи не містять достатніх доказів на підтвердження факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом, що є обов`язковою складовою об`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення за ч. 4 ст. 130 КУпАП, а тому на думку апеляційного суду всі наступні вимоги працівників поліції, водій ОСОБА_1 не зобов`язаний виконувати, а всі складені процесуальні документи відносно нього не можуть бути належними та допустимими доказами його вини у вчиненні ним адміністративного правопорушення.
Суд апеляційної інстанції наголошує, що сам обов`язок щодо збирання доказів, відповідно до ч. 2 ст. 251 КУпАП, покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу. Такий висновок неоднаразово висловлений Європейським судом з прав людини.
У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.
Доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом, зазначене викладено в п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України».
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Тягар доведення складу адміністративного правопорушення покладається на адміністративний орган, разом з тим, особа, яка притягається до відповідальності, звільняється від обов`язку доводити свою причетність до скоєння правопорушення. Адміністративні справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення штрафних санкцій має саме суб`єкт владних повноважень (п.110 рішення ЕСПЛ у справі «Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97).
Також, в справі «Пол і Одрі Едвардс проти Об`єднаного Королівства» (№46477/99), Європейський суд з прав людини зазначив, що компетентні органи завжди повинні докладати серйозних зусиль для з`ясування обставин справи і не повинні керуватись необдуманими або необґрунтованими висновками для розслідування, або в якості підстав для прийняття рішень.
У справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06.12.1998 (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.
Суд зауважує, що в справах проти України Європейський Суд розглядав питання про віднесення правопорушень, передбачених КУпАП, до «кримінального аспекту» в розумінні Конвенції, що, з огляду на суворість передбаченого покарання правопорушення, не є незначним (див. пункт 33 рішення у справі «Гурепка проти України» (F 2)) та такі адміністративні провадженні слід вважати по суті кримінальними і такими, що вимагають застосування всіх гарантій статті 6 Конвенції.
Згідно із ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом та на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що є підстави для задоволення апеляційної скарги і скасування постанови суду першої інстанції, оскільки зібрані у даній справі докази не підтверджують існування обставин, викладених в протоколі про адміністративне правопорушення, винуватість ОСОБА_1 не доведена поза розумним сумнівом, а тому справа про адміністративне правопорушення підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову судді Суворовського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2024 року скасувати.
Прийняти нову постанову, якою закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП - у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 130 КУпАП
Постанова остаточна та оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду                                         Р.Д. Громік