П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
21 січня 2025 року                                                                                          м. Київ
 
Справа №755/11968/23
                                                                  Апеляційне провадження № 22-ц/824/1097/2025
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                         судді-доповідача       Соколової В.В.
                                      суддів:                        Невідомої Т.О., Поліщук Н.В.
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва, постановлену під головуванням судді Коваленко І.В. 23 січня 2023 року в м. Києві, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,
 
В С Т А Н О В И В
 
У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
 
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 січня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - повернуто суб`єкту звернення.
Ухвала суду мотивована тим, що  у зв`язку з відсутністю дипломатичних відносин з країною агресором та норм національного та міжнародного права щодо врегулювання цивільних правовідносин між сторонами у період російської наступальної операції, що є нападом на суверенітет та територіальну цілісність України, грубим порушенням Статуту ООН та основоположних норм і принципів міжнародного права, суд першої інстанції  прийшов до висновку про повернення даної позовної заяви позивачу ОСОБА_1 ..
 
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить ухвалу суду скасувати та направити справу до Дніпровського районного суду м. Києва для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач вказує на помилковість висновку суду першої інстанції стосовно повернення позовної заяви, оскільки вказане є перешкодою йому у доступі до правосуддя. Вказує на те, що у договорі позики місцем виконання договору визначено м. Київ і та обставина, що відповідач є громадянином РФ значення не має.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зокрема, щодо повернення заяви позивачеві, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.  
Як передбачено ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.
 
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.
 
Позивач (громадянин України) звернувся до суду з позовом до відповідача (громадянина РФ) ОСОБА_2 , вказавши що відповідач фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Предметом позову є стягнення заборгованості за договором позики від 01 червня 2019 року /а.с.1-3/.
  В договорі позики укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 01 червня 2019 року вказано, що договір повинно бути виконано у м. Києві за попередньою домовленістю сторін (п.4), що сторони визначили місцем виконання договору, тобто зобов`язань позичальника по договору (повернення суми позики, тощо) є місце укладення цього договору, зазначене у договорі, а саме у м. Київ ( п. 11) .
На підставі ч. 6 ст. 187 ЦПК України судом направлено запит до Електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА», відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, та відповідно до наданої інформації, відповідач ОСОБА_2 зареєстрованим не значиться /а.с.12-14/.
В порядку досудової підготовки справи здійснено запит до Державної міграційної служби України, за наявною в ДМС інформацією відомостей про реєстрацію місця проживання громадянина РФ ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За даними державної міграційної служби місце проживання ОСОБА_2 не встановлено /а.с.15-16/.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 02 листопада 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики залишено без руху, оскільки позивачем не долучено належних та допустимих доказів, які мають підтвердити останнє відоме місце проживання відповідача або його перебування чи постійного заняття (роботи) та надано позивачу строк для усунення недоліків.
16 листопада 2023 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Горлевий Д.І. направив до суду заяву про усунення недоліків разом із позовною заявою з обґрунтуванням підсудності за місцем виконання договору, зокрема посилався на п.11 Договору безпроцентної позики від 01 червня 2019 року, яким визначено місцем виконання договору - місто Київ.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 січня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, повернуто суб`єкту звернення, оскільки у даній справі суд позбавлений можливості здійснити процедуру повідомлення відповідача, який є громадянином РФ, щодо поданого до нього позову про стягнення заборгованості за договором позики через дипломатичні канали, у відповідності до Гаазької Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах, Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень та інших норм міжнародного права, оскільки будь-який інший спосіб розгляду даної справи, без повідомлення відповідача щодо наявного провадження відносно нього у Дніпровському районному суді міста Києва буде суперечити процесуальному алгоритму, що передбачений ЦПК України.
До апеляційної скарги позивачем долучений витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з якого вбачається, що відповідачу ОСОБА_3 на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.39-40/.
 
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.
Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каванил'ес проти Іспанії»).
ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).
Згідно зі сталою практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.
ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.
В силу ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
В порядку визначеному ч.ч.8,9 ст. 28 ЦПК України позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів. Позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).
Положеннями ч.2 ст. 496 ЦПК України визначено, що іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ст. 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. У випадках, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом може бути визначено за угодою сторін.
 
Вирішуючи питання про підсудність справ з іноземним елементом, суди України відповідно до вимог статей 2, 497 ЦПК України повинні керуватися нормами Закону України «Про міжнародне приватне право» та нормами відповідних міжнародних договорів.
Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (пункт 3 частини першої статті 1 статті 75-77 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
У пункті 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» зазначено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.
Відповідно до ст. 32 цього Закону зміст правочину може регулюватися правом, яке обрано сторонами, якщо інше не передбачено законом. У разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний зв`язок із правочином. Якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов`язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження.
Положення п.16 ч.1 ст.44 вказаного Закону визначають, що у разі відсутності згоди сторін договору про вибір права, що підлягає застосуванню до цього договору, застосовується право відповідно до частин другої і третьої статті 32 цього Закону, при цьому стороною, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту договору, є  позикодавець - за договором позики.
В порядку визначеному ст.  43 Закону сторони договору згідно із статтями 5 та 10 цього Закону можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України.
 
У ст. 75 Закону України «Про міжнародне приватне право»  визначено, що підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися.
Згідно з п.п.1,2,7  ч.1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: 
1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону;
2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача;
7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України;
 
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого триває до теперішнього часу.
У зв`язку з повномасштабним вторгненням РФ на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з РФ, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства Російської Федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.
До висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і РФ, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19, у постанові від 08 червня 2022 року у справі №490/9551/19, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17(пункт 58).
 
З наведених обставин справи вбачається, що позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про стягнення заборгованості за договором позики. Відповідачем у справі є громадянин РФ. А отже вказана справа є справою з іноземним елементом. 
Договір, що є предметом спору, є договором позики, в  якому позикодавцем виступає громадянин України. У положеннях договору сторони визначили місце його виконання - м. Київ, Україна. Проте сторонами не було чітко визначено право, яке підлягає до застосування.  
Положення чинного законодавства визначають можливість розгляду справ з іноземним елементом, як у випадку якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, так і у випадку відсутності згоди сторін договору про вибір права, що підлягає застосуванню до цього договору. При цьому у разі відсутності погодження права, яке підлягає до застосування, застосовується право, яке має найбільш тісний зв`язок із правочином. За договором позики стороною, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, є позикодавець. До того ж дія або подія, що стала підставою для подання позову (надання і повернення позики), мала місце на території України. А отже виходячи вказаних положень законодавства справа підлягає вирішенню судами України.
Апеляційний суд не може погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що заява підлягає поверненню оскільки суд буде позбавлений можливості здійснити процедуру повідомлення відповідача, так як в такому випадку порушується право позивача на доступ до правосуддя, а особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд. До того ж підстави повернення позовної заяви визначені положеннями ч. 4 ст. 185 ЦПК України, які не містять такої підстави, як визначив суд першої інстанції і посилання на аналогію закону в цьому випадку необґрунтовано.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідач не має зареєстрованого місця проживання в Україні. А положення ч. 1 ст. 27 ЦПК України імперативно встановлюють, що визначення територіальної юрисдикції (підсудності) здійснюється з урахуванням зареєстрованого місця проживання або перебування фізичної особи - сторони у справі, якщо інше не передбачено законом
Положення ч. 8 ст. 28 ЦПК України передбачають можливість розгляду справи за вибором позивача у разі визначення місця виконання договору. Однак положеннями договору не конкретизовано місце виконання договору, так як місто Київ має десять районів.
Проте апеляційним судом встановлено, що відповідач має у приватній власності нерухоме майно. А положення п.2  ч.1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначають, що суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у випадку якщо на території України відповідач у справі має рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення.  
Таким чином, висновок суду першої інстанції про повернення позовної заяви суб`єкту звернення не ґрунтується на нормах чинного законодавства, тобто є помилковим.
 
Відповідно до ч.1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;  невідповідність висновків суду обставинам справи;  порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
 
П О С Т А Н О В И В
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від  23 січня 2023 року - скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції
Постанова  набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач:                                                                 В.В. Соколова                                 
  Судді:                                                                                   Т.О. Невідома
 
                                                                                                 Н.В. Поліщук