Дата документу 12.02.2025 Справа № 317/194/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/194/24 Головуючий у 1-й інстанції: Нікітін В.В.
Провадження № 22-ц/807/273/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 лютого 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Кухаря С.В.,
Онищенка Е.А.
при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Іваниці Олени Олександрівни на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 25 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,
В С Т А Н О В И В:

У січня 2024 року ОСОБА_3 в особі представника - адвоката Дерев`янко Л.Л. звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що з 15.10.2010 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, сторони мають малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У червні 2023 року шлюбні відносини між сторонами припинились. Так, 20.06.2023 року позивачка повідомила чоловіка про своє рішення припинити ці відносини, та 21.06.2023 року вона разом з сином покинула місце, де проживали спільно з відповідачем. З того часу сторони спільно не проживають, спільного господарства не ведуть. 
21.06.2023 року відповідач звернувся до ВП № 6 Запорізького районного управління ГУНП в Запорізькій області з заявою про розшук дитини - ОСОБА_4 .
Вважає, що зазначені факти про події 21.06.2023-22.06.2023 свідчать про те, що саме в цей час шлюбні відносини між сторонами було фактично припинено.
Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 25.08.2023 року шлюб між сторонами розірвано.
Під час перебування у шлюбі, у 2021 році, сторонами було придбано легковий автомобіль універсал, д.н.з. НОМЕР_1 , марка Opel, модель Mokka, 2017 року випуску, VIN НОМЕР_2 , який був зареєстрований на відповідача. Вартість автомобіля складає 511 310,00 грн.
З витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 02.11.2023 року, отриманого на запит адвоката, позивачка дізналась, що 24.06.2023 року відбулася перереєстрація автомобіля на нового власника по договору, укладеному в територіальному сервісному центрі. Позивачці невідомо кому, коли і на підставі якої угоди ОСОБА_5 здійснив відчуження автомобіля.
14.11.2023 року адвокат звернулась до Територіального сервісного центру МВС №2341 з відповідним адвокатським запитом щодо надання інформації. Листом №31/82341-49Аз від 17.11.2023 Територіальний сервісний центр МВС відмовив в наданні витребуваних відомостей з посиланням на їх конфіденційність.
Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_3 просила суд: 
1. визнати легкий автомобіль універсал, д.н.з. НОМЕР_1 , марка Opel, модель Mokka, 2017 року випуску, VIN НОМЕР_2 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , набутим під час шлюбу; 
2. стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля універсал, д.н.з. НОМЕР_1 , марка Opel, модель Mokka, 2017 року випуску, VIN НОМЕР_2 , у розмірі 255 655 грн.
У квітні 2024 року ОСОБА_3 уточнила позовні вимоги, зазначала, що в процесу розгляду справи на виконання ухвали Запорізького районного суду Запорізької області від 12 березня 2024 року з Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України у Дніпропетровській та Запорізькій області надійшли копії витребуваних документів, які стали підставою для перереєстрації вищевказаного автомобіля. Відповідно до договору купівлі - продажу №23422023/3898222 від 24.06.2023 року ціна продажу транспортного засобу склала 600 000,00 грн. Тому позивачка виклала пункт 2 прохальної частини позовної заяви в наступній редакції: стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля універсал, д.н.з. НОМЕР_1 , марка Opel, модель Mokka, 2017 року випуску, VIN НОМЕР_2 , у розмірі 300 000,00грн.
Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 25 жовтня 2024 року уточнений позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію 1/2 частини вартості легкового автомобіля: універсал, державний номер НОМЕР_1 , марки Opel, моделі Mokka, 2017 року випуску, VIN НОМЕР_3 , в розмірі 300 000,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 2 556,55 грн. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник ОСОБА_1 – адвокат Іваниця О.О. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Мотивуючи апеляційну скаргу зазначає, що сторони по справі з 2020 року не ведуть спільного господарства, не пов`язані спільним побутом, між ними припинені фактичні шлюбні відносини у 2020 році, що підтверджується і зазначено в рішенні Запорізького районного суду Запорізької області від 25.08.2023 року, справа № 317/3786/23.
Вказує, що транспортний засіб Opel Mokka, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , був придбаний ОСОБА_1 у 2021 році, а саме в червні 2021 року, тобто в період зареєстрованого шлюбу сторін, але після фактичного припинення ними шлюбних відносин.
Вважає, що позивачем не доведено факт ведення спільного господарства та існування шлюбних відносин. Свідчення свідка ОСОБА_6 не повинні були братися судом до уваги, оскільки в розумінні статті 90 ЦПК України її свідчення є показаннями з чужих слів. ОСОБА_1 даного свідка (особи) не пам`ятає взагалі.
Також, про недоведеність вище вказаних фактів свідчить відмова ОСОБА_7 від виклику свідка - сусіда ОСОБА_8 .
Окрім того, заява про виклик свідка позивачем взагалі не подавалася, а свідок судом викликався.
Посилається на те, що витяг з реєстру територіальної громади за період з 01.01.1900 р. по 13.02.2024 р. щодо зареєстрованої адреси проживання не доводить факту мешкання/не мешкання за зазначеною у витязі адресою.
Зауважує, що транспортний засіб Opel Mokka, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , був придбаний ОСОБА_1 за власні особисті кошти у 2021 році, а саме в червні 2021 року, точно не пам`ятає, але приблизно за 13 700 доларів. 
Так, до відзиву на позовну заяву додані докази, наведені доводи щодо джерел набуття (кошти) вказаного транспортного засобу. ОСОБА_1 працював в 2020-2021 роках в Польщі водієм вантажних автомобілів (копія договору наявна в матеріалах справи), та за це отримував кошти (роздруківки про перерахування коштів від 29.05.2020 року 1953,13 PLN, 30.06.2020 року 1616,58 PLN, 30.07.2020 року 1540,74 PLN, 30.10.2020 року 1805,04 PLN, 30.11.2020 року 1938,79 PLN, 31.12.2020 року 1969,34 PLN, 29.01.2021 року 1808,83 PLN, 31.03.2021 року 2118,83 PLN, 30.04.2021 року 2084,05 PLN, 31.05.2021 року 3707,65 PLN, 30.06.2021 року 2118,83 PLN). Також було зароблені кошти за відрядження (роздруківки про перерахування 10.11.2020 року 479,92 євро, 14.12.2020 року 782,30 євро, 04.01.2021 року 1414,19 євро, 29.03.2021 року 871,59 євро, 30.04.2021 року 1154,48 євро, 09.06.2021 року 1512,08 євро). Ще 4 000 доларів були надані ОСОБА_1 в борг у 2021 році його мамою ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для придбання вказаного транспортного засобу. Надання коштів ОСОБА_1 для купівлі автомобіля ОСОБА_10 підтвердила під час її свідчень в суді. Судом першої інстанції взагалі ці докази (свідчення) не взято до уваги.
Таким чином, вважає, що ОСОБА_1 надано суду першої інстанції всі докази, які доводять факт придбання вказаного транспортного засобу за власні особисті кошти, та вже після фактичного припинення сторонами шлюбних відносин, припинення ведення спільного господарства. Оскільки з 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 не велося спільного господарства, фактичні шлюбні відносини були припинені, кошти які були витрачені на придбання автомобіля були зароблені ОСОБА_1 (частково надані ОСОБА_9 ) та були особистими коштами, то і транспортний засіб був особистою приватною власністю ОСОБА_1 , не є та не був спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_7 .
З приводу того, якщо судом при вирішенні позову про розірвання шлюбу було неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи, ОСОБА_3 мала б оскаржити рішення про розірвання шлюбу (рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 25.08.2023 року, справа № 317/3786/23).
Крім того, якщо слідувати доводам в обґрунтування уточнених позовних вимог, що шлюб сторін тривав до 25 серпня 2023 року, то автомобіль, який було відчужено ОСОБА_11 24.06.2023 року, було відчужено під час їх шлюбу, то й кошти, вилучені з продажу автомобіля могло бути використано в інтересах сім`ї та на її потреби.
Від представника ОСОБА_2 – адвоката Мазур О.С. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).
Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 15.10.2010 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, що зареєстрований Кушугумською селищною радою Запорізького району Запорізької області, актовий запис № 23 (свідоцтво про укладення шлюбу Серія НОМЕР_4 , видане 15.10.2010).
Сторони мають малолітню дитину – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_5 , видане 10.05.2011).
Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 25.08.2023 року шлюб між сторонами розірвано (справа № 317/3786/23).
ОСОБА_1 23.06.2021 придбав спірний транспортний засіб Opel Mokka, 2017 року випуску, що вбачається з договору купівлі-продажу транспортного засобу від 23.06.2021. 
Згідно договору купівлі-продажу 2342/2023/3898222 транспортного засобу від 24.06.2023 ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_9 транспортний засіб Opel Mokka, д.н.з. НОМЕР_1 ; за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складала 600 000,00 грн.
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 , виданого 08.08.2024, ОСОБА_3 змінила прізвище на « ОСОБА_12 ».
За положеннями частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
За статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 
Частиною першою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду, про що зазначено у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).
Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірний транспортний засіб набутий сторонами в період шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим, підлягає поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, та, з урахуванням того, що автомобіль був відчужений одним з подружжя в період шлюбу без згоди іншого з подружжя. Поділ майна слід здійснити шляхом стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації у розмірі 1/2 частки вартості вказаного транспортного засобу, а саме, 300 000 грн. (1/2 частка від 600 000 грн.).
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що стороною відповідача під час судового розгляду справи не спростовано презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, тоді як тягар доказування покладається саме на них.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-81, 89  ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги про те, що між сторони по справі припинені фактичні шлюбні відносини у 2020 році, що підтверджено рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 25.08.2023 року (справа № 317/3786/23), висновків суду не спростовують, оскільки вказані обставини не є преюдиційними. 
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 372/4225/19, провадження № 61-6089св21, відповідно до частини сьомої статті 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
Водночас обставини справи – це життєві факти, які мають значення для вирішення спору, такі як вчинення чи невчинення певної дії певною особою; настання чи ненастання певних подій; час, місце вчинення дій чи настання подій тощо. Обставини встановлюються судом шляхом оцінки доказів, які були досліджені в судовому засіданні. За наслідками такої оцінки доказів, зокрема щодо їх належності, допустимості, достовірності, достатності (статті 77-80 ЦПК України) суд робить висновок про доведеність чи недоведеність певних обставин.
Від встановлення судом обставин справи слід відрізняти правові висновки, які робить суд на підставі таких обставин, у тому числі оціночні, наприклад про дотримання розумного строку, про те, чи мала сторона знати про певні обставини, чи є причина поважною, чи перевищує розмір неустойки розмір збитків та чи є таке перевищення значним тощо.
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення в мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Такі висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду  від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18, пункт 32).
У мотивувальній частині рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 25.08.2023 року (справа № 317/3786/23) не встановлено, що фактичні шлюбні відносини між сторони по справі припинені у 2020 році (а.с. 14-15). 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що заява про виклик свідка позивачем не подавалася, а свідок викликався судом, спростовані під час апеляційного розгляду справи. Так, виклик свідка здійснено судом за заявою учасника справи (а.с. 89, 90).
Зазначення у скарзі про те, що свідчення свідка ОСОБА_6 не повинні були братися судом до уваги, оскільки в розумінні статті 90 ЦПК України її свідчення є показаннями з чужих слів, не є підставою для скасування судового рішення. Судом першої інстанції в оскаржуваному рішення взагалі не зазначено як доказ показання вказаного свідка.
Відмова ОСОБА_2 від виклику свідка ОСОБА_8 є її правом, а учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Надання ОСОБА_1 доказів отримання коштів у 2020-2021 роках за виконання роботи водієм вантажних автомобілів у Польщі, а також за відрядження, не спростовує презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, оскільки заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності (ч. 2 ст. 61 СК України).
Покази свідка ОСОБА_9 про надання ОСОБА_1 (своєму синові) в борг 4 000 доларів для придбання транспортного засобу у 2021 році не є допустимим доказом, який спростовує презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя.
Так, застосовуючи положення статей 208 та 218 ЦК України, суд повинен виходити з того, що передача грошових коштів від однієї фізичної особи до іншої у сумі, яка у двадцять і більше разів перевищує розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, не може підтверджуватись в суді показами свідків.
Доводи апеляційної скарги про те, що кошти від продажу автомобіля могли бути використані в інтересах сім`ї та на її потреби не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.
Так, згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Автомобіль є цінною річчю, а тому його продаж може здійснюватись за письмової згоди другого з подружжя.
Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя (постанова Верховного Суду від 30 січня 2019 рокуу справі № 158/2229/16-ц, провадження № 61-19420св18).
Відповідачем факт використання коштів отриманих від продажу спірного автомобіля в інтересах сім`ї не доведено. 
За своїм змістом решта доводів апеляційної скарги зводяться до повторень заперечень проти позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. 
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Іваниці Олени Олександрівни залишити без задоволення.
Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 25 жовтня 2024 року у цій справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складений 24 лютого 2025 року. 

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко