УХВАЛА                                                                                         
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 лютого 2025 року
м. Київ
справа № 717/353/23                                                                                     
провадження № 51- 105 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,         
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Кельменецького районного суду Чернівецької області від 17 червня 2024 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,
в с т а н о в и в:
Вироком Кельменецького районного суду Чернівецької області від 17 червня 
2024 року ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  громадянина України, не працюючого, раніше судимого вироком Кельменецького районного суду Чернівецької області від  19 грудня 2023 року за ч. 1 ст. 296 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 186, ч. 1 ст. 345, ч. 1 ст. 347 КК та призначено йому за ч.4 ст. 186 КК із застосуванням статті 69 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців; за ч.1 ст. 345 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік; за ч.1 ст. 347 КК покарання у виді 1 року 6 місяців пробаційного нагляду.
На підставі ч.1 ст. 70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_5 остаточне покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. 
На підставі ч.4 ст. 70 КК призначено ОСОБА_5 остаточне покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців та штрафу в розмірі 
1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 
17000 грн призначеного за вироком Кельменецького районного суду від 19 грудня 
2023 року, яке виконувати самостійно.
Як убачається з вироку суду, ОСОБА_5 , 01 січня 2023 року, близько 16:00, в приміщені магазину «Смерічка» на вул. Центральна, 13 у с. Грушівці Дністровського району Чернівецької області, у період дії на території України воєнного стану, в присутності продавця ОСОБА_6 , та всупереч її волі, відкрито заволодів чужим майном, а саме однією пляшкою горілки «GREENDAY» «Classic» ємністю 0,5 л вартістю 123 грн та однією пачкою сигарет «West» «Red XL25» вартістю 75 грн. В результаті вказаних дій ОСОБА_5 спричинив власнику майна ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 198 грн.
Крім того, ОСОБА_5 , 01 січня 2023 року, близько 19:10, в приміщені вищевказаного магазину, перебуваючи у стані алкогольного сп?яніння, усвідомлюючи, що слідчий ОСОБА_8 є працівником поліції, який перебуває на службі та виконує свої службові обов?язки, реагуючи на попередження припинити хуліганські дії та висловлювання нецензурною лайкою, схопив його за верхній одяг - зимову куртку та почав шарпати, внаслідок чого було пошкоджено та розірвано лівий рукав цієї куртки, до того ж,  ОСОБА_5 висловив погрози насильством на його адресу, зокрема сказав «я тобі голову відірву».
Чернівецький апеляційний суд ухвалою від 10 жовтня 2024 року апеляційну скаргу  захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 залишив без задоволення, а вищезазначений вирок- без змін.
У касаційній скарзі захисник, не погоджуючись лише з засудженням ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 186 КК, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, порушує питання про переглядпостановлених щодо ОСОБА_5 судових рішень у касаційному порядку.
Так, захисник указує про неспівмірність призначеного його підзахисному покарання (три роки шість місяців позбавлення волі) з заподіяною ним шкодою (загальна сума майнової шкоди становить 198 грн). На переконання захисника, цю шкоду необхідно вважати малозначною та закрити кримінальне провадження у цій частині. 
Перевіривши касаційну скаргу та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке. 
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
За змістом ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_5  у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень та правильність кваліфікації його дій за ч. 1                                ст. 345, ч. 1 ст. 347 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи захисника щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 186 КК і особі засудженого, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид  і розмір заходу примусу в межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Згідно з ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Вказаних вимог судами першої та апеляційної інстанцій дотримано.
За вироком суду ОСОБА_5 призначено покарання із застосуванням положень 
ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. При цьому з касаційної скарги захисника не убачається, що зазначене покарання є явно несправедливим та таким, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину, особі винного у зв`язку з його суворістю. 
Як видно зі змісту наявної у Верховному Суді копії вироку, суд, обираючи 
 ОСОБА_5  вид та міру покарання, належним чином врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та всі інші обставини, які відповідно до положень  КК, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.
При цьому місцевий суд, взяв до уваги наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст. 186 КК, а саме, добровільне відшкодування завданого збитку та невелику вартість майна, яке викрав 
ОСОБА_5 , та з урахуванням особи обвинуваченого, який посередньо характеризується за місцем проживання, є учасником бойових дій,  призначив йому покарання за ч.4 ст. 186 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції зазначеної норми. 
Не погодившись з вироком суду, захисник звернувся із апеляційною скаргою, за результатами розгляду якої, суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення а вирок стосовно ОСОБА_5 без змін. 
Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що під час призначення
ОСОБА_5 покарання суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував усі обставини справи у їх сукупності, дані про його особу, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що призначене ОСОБА_5 покарання є необхідним і достатнім для виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, підстав вважати його надмірно суворим немає. 
З наведеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і колегія суддів касаційного суду.
Разом з цим, неспроможними є посилання захисника на неврахування малозначності шкоди, завданої ОСОБА_5 у результаті вчинення грабежу, з огляду на таке.
Колегія суддів звертає увагу захисника на те, що характер і ступінь суспільної небезпечності є основними критеріями розмежування кримінальних правопорушень від будь-яких інших правопорушень та від діянь, які не містять ознак протиправності. Характер і ступінь суспільної небезпечності кримінального правопорушення завжди визначають ознаки такого діяння, яке заподіяло, або здатне заподіяти істотну шкоду об`єкту кримінально-правової охорони. Якщо характер суспільної небезпечності кримінального правопорушення  здебільшого визначається об`єктом посягання, то на її ступінь впливають інші як об`єктивні, так і суб`єктивні ознаки діяння встановлені судом. 
Поняття істотної шкоди у аспекті реалізації приписів ч. 2 ст. 11 КК має оціночний характер і його зміст визначається за оцінкою всіх конкретних обставин справи. Водночас, якщо істотна шкода знаходить своє чітке відображення у визначенні  ознак того чи іншого складу кримінального правопорушення, її істотність не може оцінюватись правозастосувачем на власний розсуд, отже використання кримінально-правової норми про малозначність діяння виключається (див. постанову Верховного Суду України від 24 грудня 2015 року в справі №5-221кс15).
Головною умовою криміналізації діяння, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК, є спосіб вчинення цього злочину, де наслідки відіграють здебільшого субсидіарне значення, про що свідчить законодавче визначення дрібного викрадення в ст. 51 КУпАП, де не йдеться про те, що воно може відбутися у формі грабежу. 
У контексті зазначеного суд акцентує, що скоєному, навіть без застосування насильства грабежу (відкрите викрадення чужого майна), як вчинюваному в умовах очевидності діянню відкритого характеру, і бажання винуватої особи саме в такий спосіб протиправно вилучити чуже майно із корисливих спонукань, зважаючи на таку форму його вчинення, притаманна істотна суспільна небезпечність, як ознака кримінального правопорушення. 
Вартісна ознака предмету злочину та розмір заподіяних матеріальних збитків мають оцінюватись у взаємопоєднанні з іншими встановленими обставинами, серед яких, зовнішнє виявлення способу викрадення у конкретній обстановці, супутні умови вчинення діяння, адже вирішуючи питання про можливість застосування ч. 2 ст. 11 КК суд має зважати на приписи ст. 1 цього Кодексу.
За обставин, встановлених в цьому провадженні, твердження захисника про незначний, як на його думку, розмір вартості викраденого, не спростовує висновків судів попередніх інстанцій про істотну суспільну небезпечність вчинених засудженим грабежу і не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 11 КК.
Отже, переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень попередніх інстанцій, умотивованість викладеного у них висновків щодо правильності призначення засудженому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, захисник у касаційній скарзі не навів.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, Судом 
не встановлено.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК 
у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Кельменецького районного суду Чернівецької області від 
17 червня 2024 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 10 жовтня 
2024 року стосовно засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                       ОСОБА_3