П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 березня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/13582/24	

 	                            Головуючий в 1 інстанції:  Свида Л. І.                                      Місце ухвалення рішення: м. Одеса    	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  –   Лук`янчук О.В.
суддів             –    Бітова А.І.
–          Ступакової І.Г.
розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

                                                   В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області, в якому просить:
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області відносно ОСОБА_1 щодо несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, а саме ненарахування та невиплати компенсації за невикористану відпустку, 
зобов`язати Головне управління Національної поліції в Одеській області виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (нарахування та виплата компенсації невикористаної відпустки), але не більш як за шість місяців, за період з 31 травня 2023 року по 28 березня 2024 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що при звільненні йому не нараховано та не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпусток. 28.03.2024 р. на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/20360/23 на розрахунковий рахунок позивача була нарахована сума компенсації за невикористану відпустку у розмірі 25764,88 грн., однак відповідач не нарахував та не виплатив середній заробіток за час несвоєчасної виплати суми компенсації. Позивач вважає ненарахування та невиплату йому середнього заробітку за час несвоєчасної виплати суми компенсації за невикористану відпустку - протиправними.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо проведення з ОСОБА_2 повного розрахунку при звільненні зі служби в поліції.
Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 01.06.2023 року по 28.03.2024 року, але не більш як за шість місяців, у розмірі 66822,36 грн. з відрахуванням належних податків та зборів.
В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.
Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Головне управління Національної поліції в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
В своїй скарзі апелянт зазначає, що суд першої інстанції повинен був враховати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно якої, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, оскільки компенсація за невикористані дні відпустки, яка складає суму 25814,88 грн., яка не є співмірною порівно із середнім заробітком який стягнуто судом першої інстанції 66822,36 грн.. Також вважає, що позивачем порушено строк звернення до суду. Так, предметом даного адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, що не входить до структури заробітної плати. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем, остаточний розрахунок з позивачем Головне управління Національної поліції в Одеській області провело 28 березня 2024 року, проте до суду з цим позовом ОСОБА_1 звернувся 02 травня 2024 року. Отже, позивач звернувся до адміністративного суду з пропуском установленого процесуальним законом місячного строку
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив публічну службу в Головному управлінні Національної поліції в Одеській області.
Згідно витягу з наказу Головного управління Національної поліції в Одеській області від 31.05.2023 року №632 о/с “По особовому складу” старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за п. 6 ч. 1 ст. 77 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби в поліції) з 31 травня 2023 року.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24.10.2023 року у справі №420/20360/23, що набрало законної сили на підставі постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.02.2024 року, зобов`язано Головне управління Національної поліції в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_3 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної та додаткової оплачуваних відпусток а саме: за 2015 рік - 02 доби основної відпустки, за 2020 рік - 18 діб основної та 09 діб додаткової відпустки, за 2021 рік - 30 діб основної та 09 діб додаткової відпусток, за 2022 рік - 30 діб основної та 10 діб додаткової відпусток, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення.
28.03.2024 року на картковий рахунок позивача відповідачем виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної та додаткової оплачуваних відпусток на виконання рішення суду у справі №420/20360/23 в сумі 25764,88 грн.
Позивач вважає, що у зв`язку із затримкою виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної та додаткової оплачуваних відпусток відповідачем затримано розрахунок при звільненні, тому він має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні, але не більш як за шість місяців, за період з 31.05.2023 року по 28.03.2024 року відповідно до “Порядку обчислення середньої заробітної плати”, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.
Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги частково, прийшов до висновку, що позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в період з 01.06.2023 року (а не як вказує позивач з 31.05.2023 року) по 28.03.2024 року, але не більш як за шість місяців.
При цьому вказав, що сума, яка підлягає відшкодуванню за період з 01.06.2023 року по 28.03.2024 року (у межах шести місяців), становить 66822,36 грн, а тому визнав бездіяльність відповідача щодо проведення з позивачем повного розрахунку при звільненні зі служби в поліції протиправною та зобов`язав нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені.
Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з  Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиплатою позивачу у день звільнення з військової служби всіх належних йому сум.
Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом даний спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Так, апелянт в апеляційній скарзі вказує, що позивачем   прорущено місячний строк звернення до суду, оскільки остаточний розрахунок з позивачем Головне управління Національної поліції в Одеській області провело 28 березня 2024 року, проте до суду з цим позовом ОСОБА_1 звернувся 02 травня 2024 року. 
Надаючи оцінку таким доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої  статті 122 КАС України  позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною 2  статті 122 КАС України  передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно із частиною третьою  статті 122 КАС України  для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже,  КАС України  передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій  статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою  статті 122 КАС України.
Верховний Суд висловлював правову позицію щодо юридичної природи відшкодування, передбаченого  статтею 117 КЗпП України, та щодо застосування  статей 233 КЗпП України,  122 КАС України  до спорів про його стягнення, ініційованих колишніми публічними службовцями.
У пункті 57 постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №910/4518/16 зазначено, що за змістом приписів статей  94,  116,  117 КЗпП України  та статей  1,  2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці»  середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Отже, передбачене  статтею 117 КЗпП України  відшкодування не є заробітною платою, у зв`язку з чим звернення до суду з вимогами про його стягнення обмежується строком звернення до суду.
Висновок щодо норми права, яка підлягає застосуванню до випадків обчислення строків звернення до суду колишніх публічних службовців з вимогами про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні було викладено в постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 11.02.2021 у справі №240/532/20.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду у справі №240/532/20 встановлений у частині першій  статті 233 КЗпП України  тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.
Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у  статті 122 КАС України  і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.
Отже, виходячи із викладених правових позицій, з цим позовом до суду позивач мав звернутися в місячний строк з моменту, коли дізнався (мав дізнатися) про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Колегія суддів зауважує, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.
При цьому, строк в один місяць визнано законодавцем достатнім для того, щоб у справах про проходження публічної служби особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Як вбачається з матеріалів справи та установлено судом апеляційної інстанції, повний розрахунок Головним управлінням Національної поліції в Одеській області із позивачем проведено 28.03.2024 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/20360/23. 
Отже, перебіг строку звернення до суду з позовом у справі, що розглядається, розпочався 29.03.2024 (наступний день за днем повідомлення позивача про повний розрахунок), а сплив зазначений строк, відповідно, 29.04.2024.
Натомість, даний адміністративний позов позивачем до суду першої інстанції засобами поштового зв`язку скеровано 30.04.2024 року (зареєстровано 02.09.2024 року), тобто з пропуском, передбаченого приписами чинного процесуального законодавства місячного строку.
Водночас, поновлюючи позивачу строк звернення до суду, суд першої інстанції врахував, що строк звернення до суду пропущено на 1 день, при цьому врахував що такий строк є незначним та з метою доступу до правосуддя відмовив у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду.
В свою чергу, апелянт в апеляційній скарзі вказує, що позов підлягає залишенню без розгляду з підстав пропуску строку звернення до суду.
Положеннями статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Так, статтею 123 КАС України передбачено, що передумовою настання відповідних наслідків для позивача є надання можливості останньому скористатись можливістю подати заяву про поновлення пропущеного строку в разі її неподання, або ж вказати інші причини поважності пропущеного строку, аніж ті, які були зазначені в первинній заяві про поновлення строку та визнані судом неповажними.
Отже, вказані правила процесуального закону щодо надання можливості позивачу подати заяву про поновлення пропущеного строку або вказати інші причини поважності пропущеного строку, слід застосовувати як на стадії відкриття провадження у справі, так і на стадії розгляду справи після відкриття провадження у справі (частини третя та четверта статті 123 КАС України).
Таким чином суд першої інстанції повинен був вжити заходів щодо надання можливості позивачу звернутися із відповідною заявою про поновлення пропущеного строку, водночас без будь-яких пояснень позивача щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду, вказав про незначний проміжок часу пропуску строку, а не про поважність причин такого пропуску.
Суд апеляційної інстанції, з метою дотримання ст. 123 КАС України, ухвалою  від 04.02.2025 року  витребував у ОСОБА_1 пояснення щодо причин (підстав) пропуску строку з обґрунтуванням їх поважності та наданням на підтвердження цього відповідних доказів.
Вищезазначену ухвалу позивачем отримано 13.02.2025 року засобами поштового зв`язку, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
Представник ОСОБА_1 , Єрьоміна В. А., вищезазначену ухвалу отримала 05.02.2025 року в її електронний кабінет )через Електронний суд).
Натомість позивачем або його представником до суду будь-яких заяв або клопотань на виконання вимог ухвали суду не подано та про поважність причин пропуску строку не повідомлено, а отже позивач не навів конкретних обґрунтувань неможливості звернення до суду із вказаним позовом у встановлені законом строки, які б могли свідчити про поважність пропуску такого строку.
Так, апеляційний адміністративний суд враховує рішення Європейського суду з прав людини у справах Zubac v. Croatia, Beles and Others v. the Czech Republic, № 47273/99, пп. 50-51 та 69, та Walchli v. France, № 35787/03, п. 29, у яких зазначено, що надмірний формалізм може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист.
При цьому, Європейський суд з прав людини провів межу між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний же ж формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні від 05.12.2018 (справа № 11-989заі18), згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.
В свою чергу, застосування вимог ч.5  ст.122 КАС України з урахуванням обставин встановлених судом ( не зазначення причин пропуску строку) не можна вважати надмірним формалізмом.
Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21.12.2010, заява №45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення у справі «Мельник проти України» від 28.03.2006, заява №23436/03).
Таким чином, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених  Кодексом адміністративного судочинства України  певних процесуальних дій.
Обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011). Такі обмеження направлені на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права й інтереси інших учасників правовідносин.
Підстави пропуску строку апеляційного оскарження можуть бути визнані поважними,  а строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом  процесуальний  строк, подання позовної заяви.
Підстави для скасування рішення повністю із залишенням позовної заяви без розгляду містить  стаття 319 КАС України, відповідно до частини 1 якої судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями  238,  240  цього  Кодексу.
Згідно із п.8 ч.1  ст.240 КАС України  суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою  статті 123 цього Кодексу.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду визначено  статтею 123 КАС України, відповідно до частин 3, 4 якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Оскільки позивачем пропущено визначений частиною п`ятою  статті 122 КАС України  строк, позовна заява ОСОБА_1 підлягає залишенню без розгляду.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року скасувати.
Прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії  залишити без розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5  статті 328 КАС України.
                                           Повний текст судового рішення виготовлений 18 березня  2025 року.

Головуючий суддя:                                                                                             О.В. Лук`янчук  

Суддя:                                                                                                                  А.І. Бітов

Суддя:                                                                                                                           І.Г. Ступакова