П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
20 лютого 2025 року                                                                       м. Київ
 
Справа № 755/9739/24
Провадження№22-ц/824/3700/2025
 
Київський апеляцій  суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:  судді-доповідача   Стрижеуса А.М., 
                    суддів   Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
                    секретаря: Желепи В.В.
 
сторони:
 
скаржник                               ОСОБА_1 
заінтересована особа           старший державний виконавець Дніпровського відділу
державної виконавчої служби у м.Києві Центрального
міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Дєдова-Осипенко Валерія Юріївна,
боржник                                ОСОБА_2 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою адвокатом Чередою Тамарою Миколаївною  на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 09 серпня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: старший державний виконавець Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Дєдова-Осипенко Валерія Юріївна, боржник ОСОБА_2 , на неправомірні дії старшого державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Дєдової-Осипенко Валерії Юріївни, - 
 
В С Т А Н О В И В :
 
07.06.2024 року скаржник звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва зі скаргою, в якій просить:
«1. Визнати дії старшого державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Дєдової- Осипенко В.Ю. щодо відмови у відкритті виконавчого провадження від 16.05.2024 року неправомірними;
 
2. Скасувати повідомлення старшого державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Дєдової- Осипенко В.Ю. від 16.05.2024 року про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання виданого Дніпровським районним судом міста Києва у справі №755/1843/20 від 18.08.2021 року;
3. Зобов`язати старшого державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Дєдову- Осипенко В.Ю. поновити порушене право ОСОБА_1 , прийнявши до виконання виконавчий лист №755/1843/20, виданий Дніпровським районним судом міста Києва 18.08.2021 року, та вчинити всі необхідні виконавчі дії щодо повного та своєчасного виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19.05.2020 року;
4. Стягнути з Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн.»
Скарга обґрунтована тим, що 18.08.2021 року Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист №755/1843/20 від 18.08.2021р. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше, ніж 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 04.02.2020 року і до 30.06.2023р.
09.05.2024 року представником ОСОБА_1 виконавчий лист направлено на виконання до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (надалі - Відділ). Поштове відправлення отримано адресатом 13.05.2024р.
Проте, 16.05.2024 року старшим державним виконавцем Відділу Дєдовою-Осипенко В.Ю., розглянуто заяву про відкриття виконавчого провадження та винесено повідомлення про повернення виконавчого документа стягувану без прийняття до виконання на підставі п.2 ч.4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» («виконавчому документі пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документу до виконання»).
Зазначає, що такі дії державного виконавця порушують права та інтереси стягувана та суперечать нормам ст. 129-1 Конституції України щодо обов`язковості виконання судових рішень, ч.3 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі. Отже, на думку стягувача, вона могла пред`явити виконавчий лист № 755/1843/20 до примусового виконання в строк до 30 червня 2023 року.
Зауважує увагу, що Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ (зі змінами) в Україні, визначено що з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, строк дії якого продовжено до 12 серпня 2024 року.
Законом № 2129-ІХ від 15.03.2022 розділ XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України «Про виконавче провадження» доповнено пунктом 10-2, згідно з підпунктом 4 якого тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану в Україні, визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану. Тобто, на думку стягувача, усі строки, які є в Законі, перериваються до припинення або скасування воєнного стану. Отже, строк пред`явлення виконавчого листа № 755/1843/20 до примусового виконання перервався в зв`язку із введенням на території України воєнного стану та вказаний строк продовжується з дня припинення або скасування воєнного стану.
Таким чином, термін пред`явлення виконавчого листа № 755/1843/20 не пропущений та підлягає виконанню. Отже, відмова у відкритті виконавчого провадження, старшим державним виконавцем Відділу, Дєдовою-Осипенко В.Ю., на підставі вимог п.2 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», є незаконною та необґрунтованою, такою, що суперечить нормам чинного законодавства України.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09 серпня 2024 року відмовлено в задоволенні  скарги ОСОБА_1 , заінтересовані особи: старший державний виконавець Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Дєдова-Осипенко В.Ю., боржник ОСОБА_2 , на неправомірні дії старшого державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Дєдової -Осипенко В.Ю.
Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 04 лютого 2020 року звернулась до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 04 лютого 2020 року та до закінчення навчання, а саме до 30 червня 2023 року. Рішення суду було прийнято - 19 травня 2020 року. Виконавчий лист виданий стягувачу ОСОБА_1 - 18 серпня 2021 року. Строк пред`явлення цього виконавчого листа закінчився - 30 червня 2023 року. Тобто виконавчий лист про стягнення аліментів можна було подати для примусового виконання виключно в межах періоду, на який вказані аліменти присуджені рішенням суду, тобто до закінчення навчання, а саме до 30 червня 2023 року, а тому дійшов висновку  що старший державний виконавець Дніпровського ВДВС ЦМУ МЮ (м.Київ) Дєдова-Осипенко В.Ю. під час складання повідомлення від 16.05.2024 про повернення виконавчого листа №755/1843/20 від 18.08.2021, виданого Дніпровським районним судом м. Києва, стягувачу ОСОБА_1 без прийняття до виконання, діяла у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та в межах своїх повноважень.
Крім того вказав, що суд не має правазобов`язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби, зокрема, постановити ухвалу про зобов`язання державного виконавця прийняти виконавчий лист до виконання або зобов`язання державного виконавця відкрити виконавче провадження, оскільки вказаним Законом передбачено і інші підстави для повернення виконавчого листа та відмови у відкритті виконавчого провадження, які підлягають самостійній перевірці державним виконавцем під час вчинення виконавчих ді
Не погоджуючись з постановленою ухвалою представником ОСОБА_1 адвокатом Череда Т.М. подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, вона просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення скарги.
Зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що до 26.03.2022 набрав чинності Закон України від 15.03.2022 №2129-ІХ «Про внесення змін до розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження». Розділ XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» доповнено пунктом 10-2, яким визначено, що тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ: 4) визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.
Оскільки порядок та строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання регулюються саме Законом №1404-VIII, як спеціальним нормативно-правовим актом, у спірному випадку підлягає застосуванню норма, якою на період дії на території України воєнного стану встановлено переривання строків, визначених вказаним Законом, до яких, зокрема, належать строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання.
А відтак вважає, що висновки суду першої інстанції висновку про те,   що старший державний виконавець Дніпровського ВДВС ЦМУ МЮ (м.Київ) Дєдова-Осипенко В.Ю. під час складання повідомлення від 16.05.2024 про повернення виконавчого листа №755/1843/20 від 18.08.2021, виданого Дніпровським районним судом м. Києва, стягувачу ОСОБА_1 без прийняття до виконання, діяла у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та в межах своїх повноважень є безпідставним.
Сторони правом подання відзиву не скористалися.
В судове засідання ОСОБА_1 та її представник адвокат Череда Т.М. не з`явилися, представник ОСОБА_1 адвокат Череда Т.М. до суду подала заяву, в якій просила розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 та її представника адвоката Череди Т.М. і просила задовольнити вимоги апеляційної скарги.
Старший державний виконавець Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Дєдова-Осипенко В.Ю. та Кучеренко Б.О. в судове засідання не з`явилися.
Колегія суддів враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов`язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.
Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення Старшого державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Дєдову-Осипенко В.Ю. та Кучеренка Б.О. про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права.
За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.
Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.372 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.
За таких обставин, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи.
Оскільки справа розглядається за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК України).
Заслухавши доповідь судді-доповідача,  з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відповідно до вимог ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією бо бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Згідно із ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника), Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).
 Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частина перша статті 5 зазначеного Закону передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
За правилами частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Частиною першою   статті 18 Закону №1404-VIII   встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
 Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини 2   статті 18 Закону №1404-VIII).
Пунктом 7 частини першої   статті 3 Закону №1404-VIII   визначено, що відповідно до цього   Закону   підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів як рішення інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами.
Згідно з частиною третьою   статті 12 Закону №1404-VIII   виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.
Відповідно до пункту 2 частини четвертої   статті 4 Закону №1404-VIII   виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби без прийняття до виконання протягом  трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.
 Водночас, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні»   введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
 Указом Президента України від 14 березня 2022 року за №133/2022, затвердженим Законом від 15 березня 2022 року №7168, продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хв. 26 березня строком на 30 діб.
 Разом з цим, відповідно до пункту 10-2   розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», доповненого   Законом України від 15 березня 2022 року №2129-ІХ, який набрав чинності з 26 березня 2022 року, тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.
 Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання у справі про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі, встановлені  Законом України «Про виконавче провадження».
Особливості примусового виконання рішень у період воєнного стану визначено пунктом 10.2 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якого тимчасово на період до припинення або скасування воєнного стану на території України, з поміж іншого, визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.
Оскільки порядок та строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання регулюються саме Законом України «Про виконавче провадження», як спеціальним нормативно-правовим актом, у даному випадку підлягає застосуванню норма, якою на період воєнного стану на території України встановлено переривання строків, визначених вказаним Законом, до яких, зокрема, належать строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання.
Отже колегія суддів вважає безпідставним висновок суду першої інстанції про те, що стягувач пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання так, як даний виконавчий лист міг бути пред`явлений до виконання строком до 30 червня  2023 року, оскільки цей строк припадає на період дії на території України воєнного стану, отже, відповідно до зазначених вимог закону, строк пред`явлення виконавчого документа до виконання на час звернення до суду, не пропущений.
Разом з тим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні  скарги в частині  зобов`язання старшого державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Дєдову-Осипенко В.Ю. поновити порушене право ОСОБА_1 , прийнявши до виконання виконавчий лист №755/1843/20, виданий Дніпровським районним судом міста Києва 18.08.2021 року, та вчинити всі необхідні виконавчі дії щодо повного та своєчасного виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19.05.2020 року, оскільки, як вірно зазначив суд першої інстанції, суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу, оскільки, як вірно зазначив суд першої інстанції, суд не має права зобов`язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби, зокрема, постановити ухвалу про зобов`язання державного виконавця прийняти виконавчий лист до виконання або зобов`язання державного виконавця відкрити виконавче провадження, оскільки вказаним Законом передбачено і інші підстави для повернення виконавчого листа та відмови у відкритті виконавчого провадження, які підлягають самостійній перевірці державним виконавцем під час вчинення виконавчих дій.
Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частин першої та другої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Зважаючи на те, що висновок суду першої інстанції не в повній мірі відповідає фактичним обставинам справи, зроблений з неправильним застосуванням норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 09 серпня 2024 року підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового судового рішення по справі у відповідній частині.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про  скасування ухвали суду в частині відмовлених вимог з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення таких вимог, то за приписами ч. 13. ст. 141 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає зміні.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Череда Т.М. просила у якості витрат на правничу допомогу стягнути з Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь  ОСОБА_1 2 000 грн.
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішенні від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року 
№ 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною 8 статті 141ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставістатті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.
Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 28 грудня 2020 року у справі№ 640/18402/19(провадження № К/9901/27657/20).
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.
Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі№ 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).
Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Щодо співмірності витрат на правову допомогу слід також ураховувати позицію Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19, відповідно до якої розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду нарозумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
З матеріалів справи відомо, що 09 травня 2024 року між ОСОБА_1 та адвокатом Чередою Т.М. укладено договір б/н про надання правничої допомоги, за умови якого адвокат бере на себе зобов`язання виконувати завдання клієнта відповідно до його інтересів. За послуги, що надаються за даним Договором, Клієнт сплачує адвокатську в розмірі, що погоджується Сторонами за домовленістю.
Додатковою угодою б/н до Договору про надання правничої допомоги від 09 травня 2024 року, сторони, уклавши договір про надання правничої (правової) допомоги від 09 травня 2024 року пунктом 5 , погодили оплату юридичних послуг за домовленістю.
Пунктом 2 Додатковою угодою б/н до Договору про надання правничої допомоги від 09 травня 2024 року визначено вартість та порядок оплати юридичних послуг та правової допомоги в розмірі 2000 грн..
Матеріалами справи дійсно підтверджується факт отримання ОСОБА_1   послуг адвоката Череди Т.М. на підставі ордеру, виданого на підставі Договору про надання правничої допомоги, додаткової угоди, про надання правничої допомоги, актами виконаних робіт та платіжними інструкціями оплати правової допомоги.. 
Разом з тим, при визначенні розміру судових витрат, що підлягають відшкодуванню, судова колегія виходить з того, що справа яка перебуває на розгляді, для кваліфікованого юриста не є спором значної складності, не потребує дослідження великого обсягу доказів та залучення багатьох учасників. 
Отже, враховуючи, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Череди Т.М. задоволено частково, з урахуванням категорії справи, рівня складності юридичної кваліфікації правовідносин, обсягу наданих стягувачу ОСОБА_1 послуг з правничої допомоги, змісту поданих процесуальних документів, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, їхньої дійсності та необхідності, судова колегія дійшла висновку, що справедливим буде стягнення з Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ)  на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 1 000,00 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд-

П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Чередою Тамарою Миколаївною   - задовольнити частково.
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва 09 серпня 2024  року в частині  відмови в задоволенні скарги ОСОБА_1 про визнання дії старшого державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Дєдової- Осипенко В.Ю. щодо відмови у відкритті виконавчого провадження від 16.05.2024 року неправомірними та скасування повідомлення старшого державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Дєдової- Осипенко В.Ю. від 16.05.2024 року про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання виданого Дніпровським районним судом міста Києва у справі №755/1843/20 від 18.08.2021 року - скасувати.
Визнати дії  старшого державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Дєдової- Осипенко В.Ю. щодо відмови у відкритті виконавчого провадження від 16.05.2024 року неправомірними.
Скасувати повідомлення старшого державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Дєдової- Осипенко В.Ю. від 16.05.2024 року про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання виданого Дніпровським районним судом міста Києва у справі №755/1843/20 від 18.08.2021 року.
В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Стягнути з Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (код ЄДРПОУ 35011660, 02206, м. Київ, вул. Сверстюка, 15 , поверх 3)  за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000,00 грн
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

 Суддя-доповідач:                                                                А.М. Стрижеус
 
Судді:                                                                                    Л.Д. Поливач
 
                                                                                               О.І. Шкоріна