УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
07 січня 2025 року
м. Київ
Справа № 317/7435/23
Провадження № 51-5409 ск 24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 03 вересня 2024 року за обвинуваченням 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Пологи Запорізької області, мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 22 червня 2021 року за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України до 3 років і 1 місяця позбавлення волі, звільнений 13 червня 2023 року умовно-достроково на невідбутий строк 11 місяців і 1 день,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 18 червня 2024 року  ОСОБА_6 засуджено до покарання: за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 2 ст. 190 КК України - у виді позбавлення волі на строк 1 рік і 6 місяців. 
На підставі положень ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено   ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі положень ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком Запорізького районного суду Запорізької областівід 22 червня 2021 рокудо призначеного покарання за цим вироком остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді 5 років і 1 місяця позбавлення волі.
Початок строку відбування покарання  ОСОБА_5 вирішено рахувати з дня його затримання, тобто з 06 грудня 2023 року. Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за таких обставин.
04 листопада 2023 року у вечірній час (точний час не встановлений) ОСОБА_5 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, в умовах воєнного стану проник на огороджену територію домоволодіння АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав мотокосу, яка належить ОСОБА_8 , чим завдав матеріальної шкоди потерпілій на загальну суму 2091 грн 00 коп.
Крім того, 13 листопада 2023 року у вечірній час (точний час не встановлено)   ОСОБА_5 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, в умовах воєнного стану, проник на територію домоволодіння АДРЕСА_3 , після чого шляхом зняття скла вікна проник у приміщення будинку, розташованого на території вказаного домоволодіння, звідки таємно викрав майно, яке належить ОСОБА_5 , чим завдав матеріальної шкоди потерпілій ОСОБА_5 на загальну суму 3000 грн 20 коп.
Також 14 листопада 2023 року у ранковий час (точний час не встановлено)               ОСОБА_5 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, в умовах воєнного стану, проник на територію домоволодіння АДРЕСА_1 , після чого шляхом зняття скла вікна проник у приміщення будинку, розташованого на території вказаного домоволодіння, звідки таємно викрав тепловентилятор, який належить ОСОБА_9 , чим завдав матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_9 на суму 884 грн 10 коп.
Крім цього, 25 листопада 2023 року у вечірній час (точний час не встановлено) ОСОБА_5 , маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману, будучи особою раніше судимою за вчинення корисливого злочину, судимість за який не знята та не погашена у встановленому законом порядку, діючи повторно, умисно, з корисливих мотивів, перебуваючи на території домоволодіння АДРЕСА_4 , в ході спілкування з ОСОБА_10 шляхом зловживання довірою, під приводом використання телефону в якості ліхтарика незаконно заволодів мобільним телефоном з сім-картою мобільного оператора «Київстар» ОСОБА_10 , чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 4 107 грн 08 коп.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 03 вересня 2024 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 було задоволено частково. 
Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 18 червня 2024 року в частині визнання ОСОБА_5 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, за обставин викрадення майна потерпілої ОСОБА_8 і потерпілого ОСОБА_9 скасовано. 
Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 в цій частині на підставі положень п. 41 ч. 1 ст. 284 КПК України було закрито у зв`язку з втратою чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння. В решті вирок місцевого суду було залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 в інтересах засудженого  ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Зазначає, що згідно з положеннями Закону України від 18 липня 2024 року № 3886-IX була усунута кримінальна відповідальність за крадіжки на суму, яка не перевищує 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, які встановлені на 1 січня року, в який була скоєна крадіжка, однак на момент апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції безпідставно не застосував положення ст. 5 КК України за епізодом крадіжки на суму 3000 грн 20 коп. 
Вказує, що епізод крадіжки на суму 3000 грн 20 коп., який не був виключений апеляційним судом, мав місце 13 листопада 2023 року, і на цей день два неоподатковуваних мінімуми доходів громадян складали 2684 грн. 
Але на момент розгляду справи апеляційним судом (03 вересня 2024 року) розмір двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто межа, що декриміналізує крадіжки, складала вже 3028 грн, адже ця межа виросла. 
Таким чином захисник стверджує, що апеляційний суд, застосовуючи положення ст. 5 КК України, повинен був зворотно застосувати законодавство, яке поліпшує становище обвинуваченого, виключити з вироку епізод на суму 3000,20 грн як такий, що менше вже діючої мінімальної межі декриміналізації у сумі 3028 грн, й закрити кримінальне провадження в частині й цього епізоду. 
Крім цього, захисник наголошує на тому, що не виключення із вироку оскаржуваного епізоду крадіжки на суму 3000,20 грн привело до призначення покарання у розмірі 5 років і 1 місяця, яке є надмірним і таким, що не відповідає тяжкості злочину з урахуванням зворотної дії в часі закону, що поліпшує становище обвинуваченого.
На його думку, ОСОБА_11 мав був бути засудженим виключно за шахрайство із призначеним йому покаранням у виді 1 року і 6 місяців позбавлення волі.
При цьому зазначає, що, якщо суд дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему, і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, він не заперечує проти передачі цієї справи на розгляд до Великої Палати Верховного Суду.
Мотиви суду
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів вбачає, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до змісту п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень у касаційній скарзі захисника не оспорюється. 
Фактично захисник вбачає, що помилкове не виключення апеляційним судом зі змісту обвинувачення за ч. 4 ст. 185 КК України й третього інкримінованого              ОСОБА_5 епізоду вплинуло на безпідставне засудження ОСОБА_5 ч. 4 ст. 185 КК України взагалі, що в свою чергу призвело до призначення йому необґрунтовано суворого остаточного покарання. 
Колегія суддів касаційного суду вбачає такі доводи захисника безпідставними з огляду на таке. 
Відповідно до положень ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Зазначені норми Основного Закону України також знайшли своє відображення і в ч. 1 ст. 5 КК України, згідно з якою закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
Законом України № 3886-IX від 18.07.2024 у ст. 51 КУпАП, якою передбачена відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, була підвищена верхня межа вартості майна, викрадення якого охоплюється цим положенням, до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Зазначені зміни набули чинності з 09.08.2024.
Кількісна зміна розміру дрібного викрадення з 0,2 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян безпосередньо вплинула й на кваліфікацію таких кримінально караних діянь як крадіжка, шахрайство, привласнення та розтрата.
Закон України № 3886-IX є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність у значенні ст. 5 КК України для тих діянь, які до набрання ним чинності вважалися кримінальним правопорушенням, а після - підпадають під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 51 КУпАП.
Зі змісту вироку вбачається, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України,  ОСОБА_5 за оскаржуваним у касаційній скарзі епізодом вчинив 13 листопада 2023 року,й потерпілій ним було заподіяно матеріальну шкоду в розмірі 3000 грн 20 коп.
Станом на 01 січня 2023 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 2684 грн, а 50 відсотків від його розміру становили 1342 грн.
Таким чином, з огляду на зміст положень Податкового кодексу України та Закону № 3886-IX, на момент вчинення  ОСОБА_5 злочину за вказаним епізодом розмір вартості викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст. 185 КК України, становив 2684 грн (1342?2=2684). Власне це не заперечується й самим захисником. 
Однак, посилання захисника в касаційній скарзі про те, що суд апеляційної інстанції на час розгляду цього кримінального провадження повинен був застосувати положення ст. 5 КК України за вказаним епізодом крадіжки, виходячи з розміру двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян станом на дату апеляційного розгляду, що складало вже на той час 3028 грн, є безпідставними. 
Колегія суддів звертає увагу, що об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 07 жовтня 2024 року (справа № 278/1566/21, провадження № 51-2555кмо24) дійшла висновку, що Закон № 3886-IX, яким внесені зміни до ст. 51 КУпАП, є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність у значенні ст. 5 КК України для тих діянь, які до набрання цим Законом чинності вважалися кримінальним правопорушенням, однак після набрання ним чинності підпадають під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 51 КУпАП. Зміни, внесені Законом № 3886 IX, мають зворотну дію в часі.
У ході з`ясування, чи перевищує вартість викраденого розмір, визначений ст. 51 КУпАП, має братися до уваги розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, установлений на час вчинення правопорушення, з урахуванням положень п. 5 підрозд. 1 розд. ХХ та пунктами 169.1.1, 169.1 ст. 169 розд. IV ПК України.
Таким чином, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що стосовно  указаного вище епізоду за ч. 4 ст. 185 КК України від 13 листопада 2023 року,де ОСОБА_5 було заподіяно матеріальну шкоду потерпілій в розмірі 3000 грн           20 коп, закриття кримінального провадження з указаних вище підстав є неможливим. 
При цьому колегія суддів убачає, що покарання  ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 185 КК України за епізодом викрадення майна від 13.11.2023 року; за епізодом, кваліфікованим за ч. 2 ст. 190 КК України, у тому числі з урахуванням аспектів призначення покарання на підставі положень ст. 71 КК України, призначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових правопорушень, відповідає вимогам ст. 65 КК України, принципам індивідуалізації та справедливості покарання. 
Підстав для пом`якшення покарання, а також підстав вважати призначене                ОСОБА_5 покарання явно несправедливим внаслідок суворості, не вбачається. 
У рішенні апеляційного суду належним чином зазначено підстави, на яких воно ґрунтується. Ухвала Запорізького апеляційного суду відповідає приписам статей 370, 419 КПК України. 
Стосовно доводів касаційної скарги захисника про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, то зазначене питання може вирішуватися лише після відкриття касаційного провадження і встановлення в ході розгляду такого провадження в касаційному порядку наявності виключної правової проблеми, для чого наразі не вбачається достатніх підстав.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника ОСОБА_4 та копій судових рішень не убачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.
Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 03 вересня 2024 року.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді: 
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                         ОСОБА_3