УХВАЛА
 
10 березня 2025 року
м. Київ
 
справа № 754/4539/22
провадження № 61-2657ск25
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:                                        
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04 липня 2024 року, додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Подаваленко Марії Сергіївни, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алейнік Любов Олексіївна, про визнання заповіту недійсним, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Подаваленко М. С., третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алейнік Л. О., про визнання заповіту недійсним, в якому просила визнати недійсним заповіт від імені ОСОБА_3 , який складений 07 червня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Подаваленко М. С., зареєстрований у реєстрі за № 289.
 
Позивач посилалася на те, що спадкодавець через фізичні вади здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.
 
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 04 липня 2024 року відмовлено у задоволенні позову.
 
У липні 2024 до суду надійшла заява ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення про стягнення з позивача понесених відповідачем витрат на правничу допомогу в розмірі 25 000,00 грн.
 
Додатковим рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 липня 2024 року стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 25 000,00 грн витрат на правничу допомогу.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04 липня 2024 року та додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 липня 2024 року залишено без змін.
 
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про недоведеність стороною позивача позовних вимог про те, що заповідач вчинила заповіт у момент, коли не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. При цьому призначена посмертна судово-психіатрична експертиза не була проведена з причин відмови сторони позивача від її оплати та відмови повідомити причини непроведення оплати експертизи.
 
25 лютого 2025 року ОСОБА_8, який діє від імені ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04 липня 2024 року, додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року у зазначеній вище справі.
 
Як підставу для касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
 
Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Суд установив, що сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є рідними сестрами.
 
Їхня матір ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Деснянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
 
Згідно із довідкою про причину смерті, яка видана 08 лютого 2022 року КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» причиною смерті є атеросклеротична хвороба серця з гіпертонією.
 
Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть від 08 лютого 2022 року № 023 хвороба (патологічні стани), що призвели до смерті - хронічна серцево-судинна недостатність, атеросклеротична хвороба серця з гіпертонією.
 
За життя, ОСОБА_3 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .
 
Згідно із нотаріально посвідченого 07 вересня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Подаваленко М. С. заповіту, зареєстрованого в реєстрі за № 289, ОСОБА_3 належне їй майно заповіла ОСОБА_2 .
 
Вказаний заповіт записано зі слів ОСОБА_3 та посвідчено 07 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Подаваленко М. С.
 
У заповіті вказано, що зміст статей 1233-1235, 1241, 1254, 1307 ЦК України ОСОБА_3 роз`яснено нотаріусом.
 
За хвору (поганий зір) ОСОБА_3 на її прохання, та в її присутності і в присутності нотаріуса, заповіт, після прочитання тексту заповіту свідками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вголос, підписано ОСОБА_7 .
 
Вказані свідки були запрошені заповідачем.
 
Особу заповідача було встановлено нотаріусом та перевірено її дієздатність. Особи свідків, які прочитали заповіт у голос до його підписання і поставили у заповіті свої підписи, встановлені, їх дієздатність перевірено. Особу ОСОБА_7 , яка підписала заповіт у присутності нотаріуса встановлено та її дієздатність перевірено.
 
У зв`язку із хворобою та похилим віком заповідача заповіт підписано та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Подаваленко М. С. удома за адресою: АДРЕСА_2 о 12 годині 15 хвилин.
 
Відповідно до частини першої статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
За правилами статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
 
Згідно із частинами першою, третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
 
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини (частини перша, п`ята статті 1269 ЦК України).
 
Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (стаття 1234 ЦК України).
 
Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (абзац перший частини другої статті 1247 ЦК України).
Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису (частина друга статті 209 ЦК України).
 
Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу (частина третя статті 1247 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
 
Згідно із частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
 
Звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 вказувала на те, що на момент складання заповіту ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, оскільки через два перенесені інсульти, які мали місце в 2007 і 2009 роках заповідач втратила дієздатність.
 
Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.
 
Наявність вільного волевиявлення може бути піддана сумніву через припущення відсутності у заповідача здатності повноцінного усвідомлювання значення своїх дій та керування ними, через наявність органічного ураження головного мозку, тобто через наявність таких психічних розладів здоров`я, які абсолютно унеможливлюють здатність керувати своїми діями та усвідомлювати їх значення.
 
Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
 
За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.
 
Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц виснував, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
 
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 22 травня 2023 року призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу, витрати за проведення якої покладено на позивача.
 
Згідно із листом заступника генерального директора з судової експертизи О. Ревенюка ДУ «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» від 21 грудня 2023 року №04-05/2678 матеріали справи повернуті на адресу суду без виконання ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 22 травня 2023 року у зв`язку із неоплатою експертизи у сумі 53 794,00 грн.
 
Позивача неодноразово повідомлено про необхідність здійснення оплати за проведення посмертної судово-психіатричної експертизи, про що було неодноразово проінформовано експертною установою суд.
 
Відповідно до статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
 
Отже, суд установив, що матеріали справи не містять висновку експертизи про те, що на момент вчинення оспорюваного заповіту ОСОБА_3 була неспроможна розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
 
Також позивач не навела інших належних та допустимих доказів у розумінні статей 77, 78 ЦПК України доказів про недієздатність її матері в момент вчинення правочину. Таких доказів не отримано судом із наявної медичної документації ОСОБА_3 .
 
Натомість у матеріалах справи наявна довідка від 22 липня 2022 року №1661, яка видана Деснянською районною у м. Києві державною адміністрацією, згідно якої ОСОБА_2 у період з 16 квітня 2015 року по 28 лютого 2022 року перебувала на обліку в Деснянському Управлінні соціального захисту населення і одержувала компенсаційну виплату особі, що здійснює догляд за особою з інвалідністю І групи - ОСОБА_3 .
 
Крім того, у матеріалах справи наявні висновки складені дільничним Деснянського УП ГУНП у м. Києві у 2017 та 2018 році за заявами ОСОБА_3 щодо скарг про неналежну поведінку ОСОБА_1 та відібрання нею документів на належну ОСОБА_3 квартиру.
 
Відносно ОСОБА_1 складено протокол про вчинення насильства у сім`ї згідно частини першої статті 173-1 КУпАП, що доводить бажання матері позбавити її права на спадщину.
 
Отже, оспорюваний заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та порядку укладення, оскільки його підписано уповноваженою заповідачем особою у присутності двох свідків, у ньому зазначено місце його складення, дату й місце його посвідчення уповноваженою на те особою, яка перевірила дієздатність заповідача і з`ясувала її дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок її смерті.
 
Вказаний заповіт ОСОБА_3 є логічним, послідовним та узгоджується із сукупністю всіх наявних у справі поданих сторонами доказів, допитані судом свідки сторони позивача у своїх показаннях суду повідомили, що про складання заповіту їм відомо лише зі слів, про психічний стан спадкодавця свідкам нічого невідомо та чи могла спадкодавець за станом свого здоров`я свідомо скласти заповіт свідки не знають.
 
Ураховуючи встановлені судом обставини, Верховний Суд дійшов висновку, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, повно та всебічно дослідив обставини справи, призначивши судово-психіатричну експертизу та отримавши справу, яка була повернута з експертної установи без висновку експерта, з`ясував у сторони позивача причини неможливості оплати послуг експерта, які ОСОБА_1 так і не повідомила суду, та дослідивши показання свідків, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність належних та допустимих доказів щодо наявності підстав для визнання заповіту недійсним, зокрема щодо неспроможності спадкодавця усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними станом на час вчинення заповіту.
 
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
 
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
 
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).
 
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У частинах четвертій - шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
 
У пунктах 44, 47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновок, що: «саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».
 
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
 
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
 
Ухвалюючи додаткове рішення, з яким погодився апеляційний суд, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн, суд вважав зазначену суму судових витрат підтвердженою, реальною та співмірною зі складністю справи, а позивач не подала відповідної заяви про зменшення таких витрат.
 
Верховний Суд погоджується з такими висновками суду.  
 
Підсумовуючи, Верховний Суд у цій справі дійшов переконання, що висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, застосовано правильно, суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
 
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
 
Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваних судових рішень.
 
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судами попередніх інстанцій вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04 липня 2024 року, додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Подаваленко Марії Сергіївни, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алейнік Любов Олексіївна, про визнання заповіту недійсним. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                  А. І. Грушицький

                                                                                                             І. В. Литвиненко

                                                                                                             Є. В. Петров