11.02.25
22-ц/812/315/25

Провадження №22-ц/812/315/25

П О С Т А Н О В А 
Іменем України

       11 лютого 2025 року м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Тищук Н.О. та Царюк Л.М.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу №487/11354/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Ткачук Ганною Миколаївною, на ухвалу, яку постановив Заводський районний суд міста Миколаєва у складі судді Скоринчук Катерини Михайлівни у приміщенні цього суду 30 грудня 2024 року, повний текст якої складений того ж дня, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Орган опіки і піклування Миколаївської міської ради в особі Служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком,

у с т а н о в и в :

26 грудня 2024 року ОСОБА_1 через свого представника – адвоката Ткачук Г.М. звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Орган опіки і піклування Миколаївської міської ради в особі Служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком.
Позов мотивовано тим, що позивач з 10 листопада 2007 року перебував у шлюбі з ОСОБА_2 . Цей шлюб був розірваний рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 21 березня 2014 року (справа № 487/811/14). У шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 .
       Донька сторін з кінця 2014 року проживає з батьком, який її самостійно утримує та виховує, мати дитини виїхала за межі України, не бере участі у вихованні та утриманні дитини, не цікавиться її життям.
       Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що у вересні 2024 року ОСОБА_1 був мобілізований до лав ЗСУ, оскільки на момент мобілізації документально не зміг підтвердити факт самостійного виховання дитини та отримати відстрочку від мобілізації, а також на те, що відповідно до пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» для звільнення військовослужбовця зі службу необхідно надати, зокрема, рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини, позивач просив суд встановити факт самостійного виховання ним неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
       Ухвалою від 30 грудня 2024 року Заводський районний суд міста Миколаєва повернув позовну заяву ОСОБА_1 , роз`яснивши, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню до суду із заявою, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
       Ухвалу суд мотивував тим, що звернувшись до суду із позовом, ОСОБА_1 просить встановити факт, тобто у заяві поєднано два види провадження, кожне з яких є самостійним видом та взаємовиключним щодо іншого, адже заяви про встановлення фактів не можуть розглядатися в позовному провадженні. На думку суду, зміст вимог позивача не відповідає обраному способу захисту. За такого суд зробив висновок про наявність передбачених частиною 4 статті 185 ЦПК України підстав для повернення позовної заяви.
       
В апеляційній скарзі, яка подана представником позивача адвокатом Ткачук Г.М., остання просить ухвалу суду від 30 грудня 2024 року скасувати та направити справу до суду для розгляду по суті.
       Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвала суду є безпідставною, не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а також правовим висновкам Верховного Суду, судом першої інстанції невірно встановлено обставини звернення з позовом до суду та не надано достатню правову оцінку вимогам позивача.
       Так, заявник зазначає, що отримавши оскаржувану ухвалу, позивач, діючи на виконання її умов, звернувся до Заводського районного суду міста Миколаєва, із заявою про встановлення юридичного факту, а саме – факту самостійного виховання дитини батьком. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 06 січня 2025 року у справі № 487/11427/24 відмовлено у відкритті провадження за такою заявою. Ухвала аргументована тим, що встановлення факту, про який просить ОСОБА_1 , може мати негативні наслідки для матері дитини, доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом, тому суд вважав, що факт одноособового виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку, безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні.
Таким чином, звертаючись як з позовною заявою, так і з заявою про встановлення юридичного факту, ОСОБА_1 отримав відмову у відкритті провадження та розгляді питання по суті.
Пославшись на правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року по справі №201/5972/22, представник позивача зазначила, що позивач вірно обрав спосіб захисту своїх прав і навів обґрунтування своїх вимог, а саме: необхідність з метою звільнення з військової служби отримати статус «одинокий батько». Іншого шляху, окрім судового захисту своїх прав та інтересів, позивач не має. Встановлення факту самостійного виховання та повного утримання дитини батьком у судовому порядку надасть можливість позивачу виконати вимоги частини 3 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та на підставі цього звільнитися і отримати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації до повноліття доньки. Іншого порядку встановлення такого факту законодавством України не передбачено, а про необхідність надання саме «рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини» міститься пряма вказівка в статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та інших нормативних документах. Тим самим законодавець надав право позивачу звертатись до суду саме з такою вимогою, хоча й встановлення такого факту прямо не передбачено нормами Сімейного кодексу.
       З урахуванням частини 2 статті 369 ЦПК України справу призначено до розгляду без повідомлення учасників.
       Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 
Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Ухвала суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.
Статтею 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, в тому числі, скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції в силу положень статті 379 ЦПК України є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд вважав, що є підстави, визначені частиною 4 статтею 185 ЦПК України, для повернення позовної заяви  ОСОБА_1 , яку він подав через свого представника – адвоката Ткачук Г.М., до  ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Орган опіки і піклування Миколаївської міської ради в особі Служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком, оскільки у заяві поєднано два види провадження, кожне з яких є самостійним видом та взаємовиключним щодо іншого, адже заяви про встановлення фактів не можуть розглядатися в позовному провадженні.
Колегія суддів вважає такий висновок помилковим та приймає доводи апеляційної скарги. 
Статтею 124 Конституції України передбачено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до частини 1 статті 4, частини 1 статті 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно положень частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набула чинності для України з 11 вересня 1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
Право на суд включає, насамперед, принцип доступу до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Вирішуючи питання відповідності оскаржуваної ухвали вимогам закону, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до частини 4 статті 185 ЦПК України, на яку послався суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , позовна заява повертається судом у випадках, коли: 1) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано; 2) порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 188 цього Кодексу); 3) до постановлення ухвали про відкриття провадження у справі від позивача надійшла заява про врегулювання спору або заява про відкликання позовної заяви; 4) відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи; 6) позивачем подано до цього самого суду інший позов (позови) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з однакових підстав і щодо такого позову (позовів) на час вирішення питання про відкриття провадження у справі, що розглядається, не постановлена ухвала про відкриття або відмову у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду; 7) до заяви не додано доказів вжиття заходів досудового врегулювання спору у випадку, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.
Стаття 55 Конституції України встановлює, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 , останній звернувся з вимогами про встановлення факту самостійного виховання дитини, посилаючись на відсутність участі матері у вихованні та утриманні спільної доньки, зазначивши, що встановленого такого факту необхідно для отримання ним права на звільнення з військової служби та отримання відстрочки від мобілізації до виповнення дитині 18 років.
Відповідно до змісту статей 12, 13, 81, 175 ЦПК України позивач самостійно визначає зміст позовних вимог, зазначає сторони та інших учасників спору, викладає зміст обставин, якими обґрунтовуються вимоги, та зазначає докази на підтвердження цих обставин.
Суддя згідно статей 175, 177, 185-187 ЦПК України при вирішенні питання про прийнятність позовної заяви перевіряє, чи має особа відповідно до статті 4 ЦПК України право на звернення до суду за захистом відповідного права чи інтересу, чи відповідає форма та зміст заяви вимогам закону, чи дотримані правила підсудності та чи немає інших установлених законом перешкод для відкриття провадження у справі.
Виходячи з аналізу наведених норм процесуального права, суддя при вирішенні питання щодо прийняття заяви (скарги) не має права давати оцінку зазначеному позивачем складу осіб, які братимуть участь у справі, наведеним доказам, їх достатності, вимагати надання доказів, встановлювати наявність чи відсутність обставин, якими обґрунтовуються вимоги, а також надавати оцінку обраному позивачем способу захисту своїх прав, і ставити залежно від цього вирішення питання про прийняття позовної заяви.
Зокрема, неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20).
За такого надання оцінки ефективності та належності обраного позивачем способу захисту свого порушеного, невизнаного права або інтересу не віднесено до стадії відкриття провадження у справі за позовною заявою, а тому висновок суду першої інстанції про обрання ОСОБА_1 неналежного способу захисту своїх прав є передчасним, оскільки ці питання мають бути вирішені при розгляду справи по суті.
У справі, яка переглядається, позивач просить встановити факт самостійного виховання дитини у порядку позовного провадження. Заявлені вимоги, які зазначені у позовній заяві, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину, тому підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.
За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
У справі, яка переглядається, заявник просить установити факт самостійного виховання ним дитини.
З огляду на зазначене, вбачається, що у справі, яка розглядається, наявний спір про право - зокрема, спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/2, доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.
Факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод (пункти 84-86)».
За такого суд першої інстанції також помилково посилався на те, що вимоги, заявлені ОСОБА_1 , можуть бути розглянуті в порядку окремого провадження.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права, без врахування положень процесуального закону, що регулюють спірні правовідносини, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог пункту 4 статті 379 ЦПК України.
З огляду на положення статті 141 ЦПК України, результати розгляду апеляційної скарги, за якими апеляційним судом нове рішення по справі не приймалось та не змінювалось судове рішення суду першої інстанції, відсутні підстави для розподілу судових витрат, який слід провести за наслідками розгляду справи.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Ткачук Ганною Миколаївною, задовольнити.
       Ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 30 грудня 2024 року скасувати.
Справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Орган опіки і піклування Миколаївської міської ради в особі Служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком повернути до того ж суду для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Н.О. Тищук 

Л.М. Царюк 

__________________________________________
Повна постанова складена 11 лютого 2025 року