ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 грудня 2024 року
м. Харків
справа № 2027/8487/12
провадження № 22-ц/818/3643/24
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Тичкової О.Ю.,
суддів: Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П., 
за участю секретаря: Волобуєва О.О.
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 , 
третя особа: ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2024 року у складі судді Олійника О.О.,-
встановив:
У 12 травні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про заміну сторони у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження та поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання у цивільній справі № 2027/8487/12 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики.
В обґрунтування заяви зазначено, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2013 року, зокрема, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 26 січня 2009 року у розмірі 487 446,77 грн.
На виконання зазначеного рішення суду 22 квітня 2013 року видано виконавчий лист, який пред`явлено до примусового виконання. Постановою державного виконавця від 08 липня 2014 року відкрито виконавче провадження № 43951425.
Вказав, що 20 травня 2015 року між ОСОБА_1 та ним укладено договір цесії, за яким він набув право вимоги до ОСОБА_2 . На підставі цього договору він звернувся до суду із заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні, яку ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2015 року задоволено. На виконання зазначеної ухвали постановою державного виконавця від 18 лютого 2016 року замінено сторону виконавчого провадження. Проте, в подальшому ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2016 року, яку залишено без змін постановою Верховного Суду, ухвалу суду першої інстанції про заміну стягувача скасовано у зв`язку з тим, що договір цесії не був нотаріально посвідчений.
У зв`язку з чим між ним та ОСОБА_1 25 січня 2021 року укладено новий договір відступлення права вимоги (цесії), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим номером № 84, за умовами якого він набув право вимагати від ОСОБА_2 належного виконання на його користь всіх без винятку зобов`язань, передбачених основним договором позики в сумі, обсягах та з урахуванням фактів, встановлених рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2013 року у справі № 2027/8487/12.
Тобто, наразі він є новим кредитором ОСОБА_2 за укладеним нею договором позики з ОСОБА_3 , що є підставою для заміни стягувача у виконавчому листі.
Також зазначив, що постановою державного виконавця від 24 травня 2017 року у виконавчому провадженні № 43951425 повернуто виконавчий документ стягувачу. Він намагався оскаржити вказану постанову. Ухвалою суду від 14 січня 2019 року його скаргу залишено без розгляду, оскільки він не був стороною виконавчого провадження.
Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2016 року ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 10.09.2015 року (якою було змінено сторону виконавчого провадження) було скасовано та ухвалено нову, якою у задоволенні заяви ОСОБА_3 про заміну сторони виконавчого провадження було відмовлено.
Скасовуючи ухвалу районного суду та відмовляючи у задоволенні заяви про заміну сторони виконавчого провадження апеляційний суд виходив з того, що в порушення вимог ч. 1 ст. 513 ЦК України договір відступлення права вимоги (цесії) від 20 травня 2015 року було укладено у простій письмовій формі, в той час як основне зобов`язання було нотаріально посвідчено, у зв?язку з чим сторони договору недотримались форми договору і тому заміна сторони у зобов`язанні не відбулася. Тобто, ОСОБА_3 не було визнано новим після ОСОБА_1 кредитором виключно через те, що укладений між ними договір відступлення права вимоги (цесії) не був посвідчений нотаріально.
Задля приведення дійсних правовідносин сторін у повну відповідність та до неухильного дотримання законодавства і судової практики, яка не могла бути їм відома станом на момент укладення договору відступлення права вимоги (цесії) від 20 травня 2015 року, сторони вирішили укласти новий договір відступлення права вимоги (цесії) та посвідчити його нотаріально.
Тому, 25 січня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір відступлення права вимоги (цесії), посвідчений 25 січня 2021 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим № 84.
Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_3 набув право вимагати від ОСОБА_4 належного виконання на його користь всіх без винятку зобов`язань, передбачених основним договором, в сумі, обсягах та з урахуванням фактів, встановлених рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2013 року по цивільній справі № 2027/8487/12.
Крім того, ОСОБА_3 також набув право вимоги до ОСОБА_4 про сплату на його користь процентів за користування позикою, а також штрафів, пені, неустойки та інших платежів, передбачених законом у зв?язку з несвоєчасним виконанням ОСОБА_4 своїх зобов?язань, навіть якщо вони прямо не згадані в цьому договорі відступлення права вимоги (цесії) або основному договорі, але передбачені цивільним законодавством та звичаям ділового обороту.
Тож, наразі новим кредитором (позикодавцем) за укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договором позики є ОСОБА_3 .
У цей же час, наразі виконавчий лист № 2027/8487/12 від 22 квітня 2013 року разом із відповідною постановою державного виконавця було повернуто стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», а отже він досі залишається ані добровільно, ані примусово невиконаним.
Також просить поновити строк для пред`явлення виконавчого документи, оскільки на його думку він пропущений з поважних причин.
Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_3 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду і постановити нове судове рішення, яким задовольнити заяву та замінити сторону стягувача на його правонаступника. Зазначає, що суд дійшов помилкового висновку, що заміна стягувача неможлива, якщо заява про правонаступництво подана після спливу строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, який не був поновлений судом. Відповідно до вимог ч.5 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення. Виконавчий лист було повернуто стягувачу 24.05.2017 року на підставі п.9 ч. 1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження»(законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення). Таким чином, стягувачем не пропущено строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання, оскільки закон, на підставі якого було повернуто виконавчий лист без виконання втратив чинність 21.04.2021, а отже три річний строк пред`явлення виконавчого листа закінчується 21.04.2024. Одночасно апелянт наголошує, що на теперішній час строк пред`явлення виконавчого листа № 2027/8487/2012 є таким, що пропущений ОСОБА_3 виключно з об`єктивних причин, які не залежали від нього, а саме через надзвичайно тривалий розгляд Московським районним судом м. Харкова його заяви від 07.05.2021 року про заміну стягувача у виконавчому листі, що тривав з травня 2021 року по серпень 2024 року, а тому зараз наявна потреба у поновленні строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи в задоволенні заяви про заміну стягувача у виконавчому листі, суд першої інстанції виходив з того, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання у даній справі сплив, відомостей про наявні відкриті виконавчі провадження за даним виконавчим листом заявником не надано, заявник разом із заявою про заміну стягувача не заявив клопотання про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвала суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про стягнення суми боргу стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 26 січня 2009 року у розмірі 487446,77 грн та судовий збір в сумі 3219,00 грн.
На виконання зазначеного рішення суду 22 квітня 2013 видано два виконавчих листи, у яких зазначено строк пред`явлення їх до виконання до 29 березня 2014 року (а. с. 205, 233 том 1).
08 липня 2014 року державним виконавцем на підставі заяв стягувача від 07 липня 2014 року прийнято постанови про відкриття виконавчих проваджень за № 43951335 та № 43951425 з примусового виконання зазначених виконавчих листів (а. с. 105, 106 том 1).
Відомостей щодо оскарження вказаних постанов державного виконавця матеріали справи не містять.
У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження на підставі того, що 20 травня 2015 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір відступлення права вимоги (цесії), за умовами якого він набув право вимоги до ОСОБА_2 за договором позики від 26 січня 2009 року з урахуванням фактів, встановлених рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2013 року (а. с. 107 том 1).
Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2015 року заяву ОСОБА_3 задоволено та замінено сторону виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення по справі № 2027/8487/12 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу за договором позики від 26 січня 2009 року у розмірі 487446,77 грн та судового збору у розмірі 3219,00 грн з ОСОБА_1 на ОСОБА_3 (а. с. 114-115 том 1).
Однак, ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2016 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 18 червня 2018 року, ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2015 року скасовано та у задоволенні заяви ОСОБА_3 про заміну сторони виконавчого провадження відмовлено (а. с. 156-158, 193-196, том 1).
24 травня 2017 року постановами державного виконавця у виконавчих провадженнях № 43951335 та № 43951425 з виконання виконавчих листів про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу та судового збору виконавчі листи повернуто стягувачу, про що також зроблені відповідні відмітки на виконавчих листах (а. с. 205, 208, 233, 236 том 1).
Повернуто виконавчі документи стягувачу на підставі п.9 ч. 1  ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якого  законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
Зазначені постанови державного виконавця від 24 травня 2017 року оскаржені ОСОБА_3 до суду. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2017 року, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 13 грудня 2017 року, у задоволенні вимог скарги відмовлено у повному обсязі. Постановою Верховного Суду від 12 вересня 2018 року зазначені судові рішення скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. У ході нового розгляду справи ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 14 січня 2019 року скаргу ОСОБА_3 залишено без розгляду у зв`язку з тим, що він не є стороною виконавчого провадження (а. с. 209-218 том 1).
25 січня 2021 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір відступлення права вимоги (цесії), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим номером № 84, за умовами якого ОСОБА_3 набув право вимагати від ОСОБА_2 належного виконання на його користь всіх без винятку зобов`язань, передбачених основним договором позики від 26 січня 2009 року в сумі, обсягах та з урахуванням фактів, встановлених рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2013 року у справі № 2027/8487/12 (а. с. 221 том 1).
У квітні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про заміну стягувача у виконавчому листі, виданому 22 квітня 2013 року Московським районним судом м. Харкова у цивільній справі № 2027/8487/12 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу за договором позики від 26 січня 2009 року в розмірі 487 446,77 грн. з ОСОБА_1 на нього, та поновлення пропущеного строку пред`явлення цього виконавчого листа до виконання.
Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2021 року зазначена заява ОСОБА_3 повернута без розгляду.
Ухвала є чинною та не оскаржувалась.
12 травня 2021 року ОСОБА_3 звернувся до Московського районного суду м. Харкова з заявою про заміну сторони у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження та поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання у цивільній справі № 2027/8487/12 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 5 ст. 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Неявка учасників справи та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до частини першої статті 378 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором), у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця, приватного виконавця або за заявою сторони суд замінює сторони виконавчого провадження її правонаступником.
Згідно з частиною першою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник.
На підставі частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником.
Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.
Відповідно до частини першої, другої, п`ятої статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.
За змістом статті 512 ЦК України, статті 442 ЦПК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником.
Виходячи із вказаних норм, зокрема, пунктів 1 і 2 частини першої статті 512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення або ліквідації, спадкування) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора.
У зв`язку з такою заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв`язку із чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», статті 442 ЦПК України за заявою заінтересованої сторони зобов`язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.
Виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням положень статті 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача.
Вищевикладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 20 листопада 2013 року № 6-122цс13 від 09.10.2019 року №711/10368/2012, від 21.03.2018 року №6-1355/10.
Отже, підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.
Крім того, норма статті 442 ЦПК України має імперативний характер. Таким чином, заміна сторони виконавчого провадження її правонаступником може відбуватися як при відкритому виконавчому провадженні, так і при відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу. Без заміни сторони виконавчого провадження правонаступник позбавлений процесуальної можливості ставити питання про відкриття виконавчого провадження та вчиняти інші дії згідно із Законом України «Про виконавче провадження».
Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін. Зміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин.
За таких обставин, звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу стягувача відповідає змісту статей 512, 514 ЦК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження».
Одночасно з цим колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 11 березня 2021 року у справі № 910/2954/17 відповідно до якої заміна учасника справи його правонаступником допускається не будь-коли (тобто, протягом невизначеного терміну), а лише на стадіях судового процесу. Тобто, таке право не є абсолютним і обмежено часовими рамками певних стадій судового процесу.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження. На цій стадії боржник вчиняє дії на виконання рішення суду добровільно або під примусом.
Відповідно до частин 1 та статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.
Стадія виконавчого провадження, як завершальна стадії судового процесу, має встановлені законом строкові межі. Зокрема, така стадія починається після видачі виконавчого документу стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або зі спливом строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, оскільки якщо цей строк пропущено, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання (пункт 2 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»). Тобто, за межами цього строку виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження, як завершальної стадії судового процесу, спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документу до виконання.
Заміна сторони виконавчого провадження протягом необмеженого строку, незалежно від того чи закінчився встановлений строк пред`явлення до виконання наказу, означатиме, що стягувач після спливу строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, який не був поновлений судом, матиме можливість «штучно» збільшити цей строк на невизначений термін шляхом відступлення права вимоги іншим особам, таким чином уникнувши законодавчої вимоги щодо строку, що вже безпосередньо впливає на права та інтереси боржника, який не може бути у невизначеному стані протягом тривалого строку. Такі дії можуть порушити принцип правової визначеності, який є одним з основоположних аспектів верховенства права.
Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 910/10031/13, від 30.07.2019 у справі № 5/128, від 21.08.2020 у справі № 905/2084/14-908/4066/14 і суд касаційної інстанції у цій справі не вбачає підстав відступати від неї.
Тому при вирішенні питання про заміну сторони виконавчого провадження підлягає встановленню, чи не сплив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки за межами цього процесуального строку виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документа до виконання. Після спливу строку виконавчого провадження не може вирішуватись питання про заміну сторони виконавчого провадження.
Подібного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 14 вересня 2022 року (справа №1519/2-1141/11)
За результатами вивчення матеріалів справи судова колегія дійшла висновку про те, що виконавчий лист у справі пред`являвся до виконання у встановлений законом строк та був повернутий на підставі п. п.9 ч. 1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».
Частиною 2 статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» ( у редакції на час видачі виконавчого листа) передбачено, що виконавчий документ може бути пред`явлений до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом.
Частиною 5 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.
Згідно вимог статті 23 вказаного Закону строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються, в тому числі, пред`явленням виконавчого документа до виконання, частковим виконанням рішення боржником. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення, строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.
Відповідно до абзацу 4 пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу України з процедури банкрутства (у редакції Закону України від 16 вересня 2020 року № 895-ІХ) Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" № 1304-VII (далі - Закон про мораторій) втрачає чинність через вісімнадцять місяців з дня введення в дію цього Кодексу, тобто 21 квітня 2021 року.
13 квітня 2021 року Верховна Рада України прийняла Закон України № 1381-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті", відповідно до пункту 2 розділу 2 якого Закон про мораторій втрачає чинність через п`ять місяців з дня набрання чинності цим Законом та Закон України № 1382-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реструктуризації зобов`язань за кредитами в іноземній валюті та адаптації процедур неплатоспроможності фізичних осіб", яким абзац 4 пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу України з процедури банкрутства викладено в такій редакції: "Закон про мораторій втрачає чинність через двадцять місяців з дня введення в дію цього Кодексу".
Вказані Законі були опубліковані в офіційному друкованому виданні - газеті "Голос України" 22 квітня 2021 року та набрали чинності 23 квітня 2021 року.
Таким чином, станом на 21-22 квітня 2021 року Закон « Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втратив чинність та його дію було поновлено 23 квітня 2021 року. 
Матеріали справи свідчать про те, що повернення виконавчого листа відбулось 24.05.2017, а із заявою про заміну сторони у виконавчому документі ОСОБА_3 звернувся 12 травня 2021, тому на момент його звернення до суду дія мораторію, що був підставою повернення виконавчого листа, була продовжена та діє по теперішній час.
Отже посилання суду про пропуск заявником строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, що унеможливлює заміну стягувача у виконавчому листі є помилковими.
Виходячи з вищевикладеного, судова колегія приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви в частині заміни стягувача, оскільки строк на пред`явлення виконавчого листа до виконання не є пропущеним.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право  скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до положень статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, у зв`язку з чим судове рішення першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, про задоволення вимог ОСОБА_3 про заміну стягувача у виконавчому листі, виданому 22 квітня 2013 року Московським районним судом м. Харкова у цивільній справі № 2027/8487/12.
Керуючись ст.ст. 367,368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 – задовольнити частково.
Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2024 року – скасувати і постановити нове рішення.
Заяву  ОСОБА_3 про заміну стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження та поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання – задовольнити частково.
Замінити стягувача у виконавчому листі, виданому 22 квітня 2013 року Московським районним судом м. Харкова у цивільній справі № 2027/8487/12, з ОСОБА_1 на ОСОБА_3 . 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 30 грудня 2024 року.

Головуючий:                                                                 О.Ю. Тичкова

Судді:                                                                         Ю.М. Мальований 

Н.П. Пилипчук