ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                               
 
29 січня 2025 року 
м. Київ
 
справа № 182/4091/21
провадження № 61-9898св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,
 
учасники справи:
позивач-керівник Нікопольської окружної прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, 
відповідач - ОСОБА_1 , 
особа, яка не брала участь у справі - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2024 року, прийняту у складі колегії суддів: Остапенко В. О., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовної заяви
 
У червні 2021 року керівник Нікопольської окружної прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Нікопольської міської ради Дніпропетровської області (далі - прокурор) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації з одночасним припиненням права власності та знесення самочинно збудованого нерухомого майна.
 
Позовну заяву прокурор мотивував тим, що на підставі рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2011 року у справі № 2-4081/11у серпні 2018 року за ОСОБА_1 зареєстровано права власності на об`єкт нерухомого майна - магазин продовольчих товарів літ. «А-1», загальною площею 157,1 кв.м (метал, обшитий пластиком), який розташований за адресою:                 АДРЕСА_1 , на земельній ділянці комунальної власності                  м. Нікополя Дніпропетровської області.
 
Однак таке рішення Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області 29 липня 2011 року у справі № 2-4081/11 не приймалося. Крім того, згідно з автоматизованою системою документообігу суду в провадженні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області справа за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади Нікопольського виконкому Дніпропетровської області про визнання права власності не реєструвалася.
 
Земельна ділянка, на якій розташоване нерухоме майно, ОСОБА_1                  у користування їйне передавалась, дозвільні документи на будівництво об`єкта нерухомого майна ОСОБА_1 не видавались. Отже, наявне самовільне зайняття спірної земельної ділянки Нікопольської міської ради Дніпропетровської області (далі - Нікопольська міська рада) та незаконна реєстрація самочинно збудованого нерухомого майна.
 
Об`єкт нерухомого майна збудований за відсутності будь-яких дозвільних документів, земельна ділянка для його будівництва громадою не виділялася, захистом порушених прав власника земельної ділянки є знесення відповідачем самочинно збудованого нерухомого майна. Крім того, наявні підстави для скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_1                                   з одночасним припиненням права приватної власності.
 
Прокурор просив суд:
- скасувати державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - магазин продовольчих товарів літ. «А-1», загальною площею 157,1 кв.м (метал, обшитий пластиком), що розташований за адресою:                   АДРЕСА_1 , проведену державним реєстратором Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Третяк Т. В., від 08 серпня 2018 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1617803312116, номер запису - 27407444) та припинити право приватної власності; 
- зобов`язати ОСОБА_1 знести самочинно збудоване нерухоме майно - магазин продовольчих товарів літ.«А-1», загальною площею 157,1 кв. м, (метал, обшитий пластиком), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області                   від 07 лютого 2022 року, ухваленим у складі судді Багрової А. Г., позовну заяву прокурора до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації з одночасним припиненням права власності, знесення самочинного збудованого нерухомого майна задоволено.
 
Скасовано державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - магазин продовольчих товарів літ. «А-1», загальною площею 157,1 кв.м (метал, обшитий пластиком), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , проведену державним реєстратором Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Третяк Т.В., від 08 серпня 2018 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1617803312116, номер запису 27407444) та припинено право приватної власності.
 
Зобов`язано ОСОБА_1 знести самочинно збудоване нерухоме майно - магазин продовольчих товарів літ.  «А-1» загальною площею 157,1 кв.м                       (метал обшитий пластиком), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури понесені судові витрати в розмірі 4 540,00 грн. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив, що Нікопольська міська рада не приймала рішень щодо передачі спірної земельної ділянки у власність (користування), тому дійшов висновку, що ОСОБА_1 здійснює користування цією земельною ділянкою без правовстановлюючих документів.
При цьому суд звернув увагу, що відповідач, подаючи відзив на позовну заяву,                   не надала доказів для спростування доводів прокурора по суті заявлених вимог. Посилання на те, що реальним власником цього майна є ОСОБА_2 , спростовано письмовими доказами, наданими ОСОБА_2 , згідно з якими він є власником павільйону торгівлі за цією ж адресою, але не є власником нерухомого майна - магазину продовольчих товарів площею 157,1 кв. м, щодо якого заявлені позовні вимоги.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області                           від 07 лютого 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення.
 
У задоволенні позову Нікопольської окружної прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Нікопольської міської ради до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації з одночасним припиненням права власності та знесення самочинно збудованого нерухомого майна відмовлено.
 
Стягнуто з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 6 810,00 грн.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції встановив, що предметом спору в цій справі є магазин продовольчих товарів літ.«А-1», загальною площею 157,1 кв.м (метал, обшитий пластиком), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 . 
Однак суд апеляційної інстанції встановив, що відповідно до договору купівлі-продажу від 21 липня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Мігуновим С.О., зареєстрованого                  у реєстрі за № 1088, ОСОБА_2 придбав у фізичної особи-підприємця               ОСОБА_3  (далі - ФОП ОСОБА_3 ) павільйон за адресою: АДРЕСА_1 . 
Суд апеляційної інстанції вказав, що станом на 21 липня 2006 року право власності на такий об`єкт нерухомого майна, як «павільйон торгівлі» не підлягало обов`язковий державній реєстрації згідно з Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року                  № 7/5, чинного у період з 07 лютого 2002 року до 01 січня 2013 року. Тому документом, який підтверджує право власності ОСОБА_2 на «павільйон торгівлі», є договір купівлі-продажу. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що первинним власником будівлі за адресою: АДРЕСА_1 ,                       є ОСОБА_2 .
 
ОСОБА_2 не був залучений до участі у справі, тому рішення суду впливає на його права, оскільки він уважає себе власником будівлі за адресою:                           АДРЕСА_1 , та придбав його на підставі договору купівлі-продажу від 21 липня 2006 року.
Пред`явлені у цій справі вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_2 та не можуть бути розглянуті судом у спорі, в якому             ОСОБА_2 не було залучено відповідачем (співвідповідачем), оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд вправі вирішити питання про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення. Без залучення належного кола відповідачів позовні вимоги не можуть бути вирішені.
 
Короткий зміст касаційної скарги
У липні 2024 року заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2024 року, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення, залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури, витребувано її матеріали із Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.
 
У липні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 січня 2025 року справу призначено до розгляду       у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 липня 2108 року у справі № 911/2635/17, від 10 квітня        2019 року у справі № 235/2452/16 (провадження № 61-3433св19), 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19), від 16 січня 2020 року у справі № 925/1600/16, від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13ц (провадження № 61-41547сво18), від 25 березня 2020 року у справі № 2-369/11 (провадження № 61-14181св19), від 10 вересня 2021 року у справі № 1522/29828/12 (провадження № 61-6594св21), від 28 червня 2023 року у справі № 637/46/21 (провадження № 61-12197св22), від 24 квітня 2024 року у справі № 548/1887/21 (провадження № 61-4306св23), від 19 червня 2024 року у справі № 753/5116/18 (провадження № 61-317св23).
Суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив і не встановив, чи вирішено рішенням суду першої інстанції питання про права та законні інтереси ОСОБА_2 , дійшов взаємовиключних висновків.
 
Відкривши апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 як особи, що не була залучена до участі у справі, суд розглянув апеляційну скаргу по суті та задовольнив її, однак не врахував, що судом першої інстанції було вирішено питання щодо прав, інтересів та обов`язків ОСОБА_2 . 
Так у мотивувальній частині рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2022 року та в ухвалі про відмову                у задоволені клопотання ОСОБА_2 про залучення його до участі у справі як третю особу на стороні відповідача, який не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, від 07 лютого 2022 року, є висновок суду про неправомірне набуття права власності на спірний об`єкт нерухомості ОСОБА_1 , про відсутність доказів набуття права власності ОСОБА_2 саме на самочинно збудоване спірне нерухоме майно, а також висновок про те, що придбаний ОСОБА_2 21 липня 2006 року павільйон торгівлі не є об`єктом нерухомого майна (натомість є об`єктом рухомого майна, державна реєстрація на який законодавством не передбачена), відповідно до змісту договору купівлі-продажу має іншу адресу та не має жодних дозвільних документів щодо його розміщення. Отже, ОСОБА_2 не довів порушення його прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків.
 
У клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення причиною поважності його пропуску ОСОБА_2 указав, що про ухвалене судом рішення він дізнався 08 квітня 2024 року під час здійснення державним виконавцем примусового його виконання в частині знесення самочинно збудованого нерухомого майна. Зі змістом рішення суду ознайомився 17 квітня 2024 року через представника.
 
Прокурор вважає, що ці обставини спростовуються тим, що 27 жовтня                    2021 року ОСОБА_2 заявляв клопотання про залучення його до участі у справі  як третя особа на стороні відповідача, який не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Тому мав цікавитися розглядом справи, результатом розгляду заявленого клопотання. Був обізнаний про ухвалення судового рішення, оскільки відповідачка є його донькою, і на її адресу направлялося оскаржуване судове рішення.
Таким чином, ОСОБА_2 , заявляючи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2022 року, не навів жодних поважних причин, які б перешкоджали йому отримати вказане рішення суду раніше та оскаржити його у встановлений законом строк.
 
Крім того, рішенням Нікопольської міської ради від 18 грудня 2009 року                 №14-43/V «Про надання приватному підприємцю ОСОБА_2 в оренду земельну ділянку на АДРЕСА_2 за фактичним розміщенням будівель та споруд», ОСОБА_2 в оренду надано земельну ділянку загальною площею 0,1422 га, розташовану на АДРЕСА_2 , за фактичним розміщенням будівель та споруд за рахунок земель: Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Смерічка»- земельна ділянка площею 0,0847 га, ФОП ОСОБА_3 - земельна ділянка площею 0,0150 га та міської ради із не наданих у власність та користування - земельна ділянка площею 0,0425 га, код цільового використання - 1.11.3 (роздрібна торгівля та комерційні послуги) в оренду терміном на 2 роки. 
 
Договір оренди між Нікопольською міською радою та ОСОБА_2                              не укладався.
 
Суд першої інстанції встановив, що предметом спору у цій справі, з урахуванням положень статей 181, 182, 376 ЦК України, є самочинно збудований об`єкт нерухомого майна - магазин продовольчих товарів літ. «А-1», загальною площею 157,1 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_1 . 
Майно, придбане ОСОБА_2 21 липня 2006 року, - тимчасова споруда. Доказів протилежного ОСОБА_2 не надав.
 
Суд апеляційної інстанції внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оцінив наданий ОСОБА_1 та особою, яка не була залучена до участі у справі, - ОСОБА_2 єдиний доказ - договір купівлі-продажу від 21 липня 2006 року, залишивши поза увагою інші докази, що мають значення для справи, тобто апеляційний суд надав перевагу в оцінці одних доказів над іншими, тим самим порушив принцип рівноправності сторін при дослідженні поданих доказів.
 
Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області                      від 07 лютого 2022 року, набрало чинності у встановленому законом порядку          18 квітня 2022 року.
Дане рішення ОСОБА_1 в апеляційному порядку не оскаржувала, та виконала. 
 
Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу
 
У липні 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Яремчук Л. В. подала до Верховного Суду відзив, у якому просила касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2024 року - без змін, як таку, що прийнята з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.
 
Звертала увагу, що нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, який укладено між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 , підтверджено право власності на павільйон за ОСОБА_2 . Жодного документа про право власності нерухомого майна за ОСОБА_1 , окрім акта обстеження земельної ділянки комісії міської ради, матеріали спарив не місять.
 
Із рішення Нікопольської міської ради від 18 грудня 2009 року №14-43/V, експлікації земельних угідь до плану встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_2 встановлено, що до складу наданої в оренду ОСОБА_2 земельної ділянки, крім інших частин, увійшла земельна ділянка, яка раніше знаходилась у користуванні ФОП ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто, земельна ділянка, яка знаходилась під торгівельним павільйоном, розташована у АДРЕСА_1 , крім інших частин, увійшла до складу нової земельної ділянки, якій присвоєно адресу: АДРЕСА_1 .
Отже, посилання у скарзі на різні адреси як аргументацію наявності двох різних об`єктів торгівлі, що належить двом різним суб`єктам, є некоректним та безпідставним.
Крім того, існування рішення Нікопольської міської ради від 18 грудня 2009 року              не впливає на дійсність договору купівлі-продажу від 21 липня 2006 року.
 
У липні 2024 року  ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив, у якому просила касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2024 року- без змін, як таку, що прийнята з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.
 
Посилаючись на доданий прокурором до касаційної скарги акт державного виконавця від 08 квітня 2024 року, ОСОБА_1 стверджує, що оскаржуване судове рішення в частині зобов`язання відповідача знести самочинно збудоване нерухоме майно - магазин продовольчих товарів літ.«А-1», загальною площею 157,1 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , неможливо виконати, оскільки за цією адресою відсутній спірний об`єкт нерухомості, який є предметом спору згідно із заявленими позовними вимогами.
Стверджує, що погоджується із судовим рішенням в частині скасування державної реєстрації права приватної власності за нею на спірний об`єкт нерухомого майна, проведеної державним реєстратором 08 серпня 2018 року, та припинення права приватної власності, оскільки факт незаконності реєстрації визнавався нею під час розгляду справи.
 
Позивач не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування спірного об`єкта нерухомого майна. Натомість письмові докази, наявні в матеріалах справи, підтверджують, що право власності на споруду малої архітектурної форми, якою володіє ФОП ОСОБА_2 , не могли бути зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки ця споруда не є об`єктом нерухомості.
 
У липні 2024 року Нікопольська міська рада подала до Верховного Суду відзив, у якому підтримала касаційну скаргу прокурора, просила задовольнити, однак ця заява не може бути врахована ні як заява про приєднання до касаційної скарги, ні як відзив на касаційну скаргу, оскільки не відповідає вимогам частини четвертої статті 395 та частини третьої статті 397 ЦПК України.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Мігуновим С.О., зареєстрованого в реєстрі за № 1088, від 21 липня 2006 року, ОСОБА_2 купив у приватного підприємця ОСОБА_3 павільйон торгівлі, загальною площею 90 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до пункту 5 договору право власності на «павільйон торгівлі» виникає у покупця з моменту нотаріального посвідчення договору.
 
Станом на 21 липня 2006 року документом, який підтверджує право власності ОСОБА_2 на «павільйон торгівлі» загальною площею 90 кв. м, є договір купівлі-продажу.
 
Первинним власником будівлі (павільйону торгівлі) за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 .
 
Рішенням Нікопольської міської ради від 18 грудня 2009 року № 14-43/V «Про надання приватному підприємцю ОСОБА_2 в оренду земельної ділянки на АДРЕСА_2 за фактичним розміщенням будівель та споруд», зокрема, вирішено:
- продовжити строк дії дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приватному підприємцю ОСОБА_2 на              АДРЕСА_2 за фактичним розміщенням будівель та споруд, площею 0,1422 га, код цільового використання - 1.11.3 (роздрібна торгівля та комерційні послуги); 
- вилучено з користування ТОВ фірма «Смерічка» земельну ділянку площею     0,0847 га, код цивільного використання - 1.11.3 (роздрібна торгівля та комерційні послуги); 
- надати приватному підприємцю ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 0,1422 га на АДРЕСА_2 за фактичним розміщенням будівель та споруд за рахунок земель ТОВ фірма «Смерічка» - земельна ділянка площею 0,0847 га, приватного підприємця ОСОБА_3 - земельна ділянка площею 0,0150 га, міської ради з ненаданих у власність та користування - земельна ділянка площею 0,0425 га, код цільового використання - 1.11.3 (роздрібна торгівля та комерційні послуги);
- встановити на земельну ділянку на АДРЕСА_2 орендну плату у розмірі 3 % від діючої грошової оцінки землі;
- зобов`язати приватного підприємця ОСОБА_2 укласти договір оренди на землю відповідно до чинного законодавства.   
 
За ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на об`єкт нерухомого майна - магазин продовольчих товарів літ. «А-1», загальною площею 157,1 кв.м (метал, обшитий пластиком), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається із: тамбур - 2,5 кв. м, торгова зала - 51,4 кв. м, туалет - 1,4 кв. м, умивальник - 2,1 кв. м, приміщення - 21,8 кв. м, кабінет -7,9 кв. м, склад - 70 кв. м, згідно з технічним паспортом, виготовленим ФОП ОСОБА_4 28 вересня 2017 року на замовлення ОСОБА_1 . Реєстрація проведена державним реєстратором Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Третяк Т. В. 08 серпня                    2018 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1617803312116, номер запису - 27407444).
 
Підставою для державної реєстрації прав власності стало рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2011 року у справі          №2-4081/11 за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади Нікопольського виконкому Дніпропетровської області про визнання права власності, згідно з яким за ОСОБА_1 визнано право власності на магазин продовольчих товарів (літ. «А-1») загальною площею 157,1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який складається із: 1 - тамбур, 2 - торгова зала, 3 - туалет, 4 - умивальник, 5 - приміщення, 6 - кабінет, 7 - склад.
 
Встановлено, що вказане рішення Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області від 29 липня 2011 року не приймалося. 
 
Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області розглядавсь справа № 2-4081/11, однак з іншими учасниками, а саме: за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості. Рішення суду у цій справі прийнято 07 листопада                2011 року. 
 
Згідно з даними автоматизованої системи документообігу суду, у провадженні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області справа за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади Нікопольського виконкому Дніпропетровської області про визнання права власності станом на 18 травня               2021 року не значиться.
 
Із заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 08 серпня 2018 року та рішення про державну реєстрацію від 08 серпня 2018 року встановлено, що                        від імені ОСОБА_1 діяв ОСОБА_6 на підставі довіреності, що нотаріально посвідчена 03 березня 2016 року.
 
За листом Нікопольської міської ради від 02 червня 2021 року №2080/21 встановлено, що Нікопольська міська рада не приймала рішень щодо передачі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , у власність (користування) ОСОБА_1 . 
Договір оренди між Нікопольською міською радою та ОСОБА_1                            не укладався. 
Згідно з дозволом № 779/1.1 на розміщення малої архітектурної форми, виданим на підставі рішення виконкому Нікопольської міської ради від 21 листопада                2021 року № 779, погоджено встановлення тимчасової споруди - павільйону торгівлі, загальною площею 90,0 кв. м, ОСОБА_3 
 
08 червня 2021 року членами робочої групи на виконання рішення виконкому Нікопольської міської ради від 30 грудня 2020 року № 1120 проведено обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .
 
ОСОБА_2 не був залучений до участі у справі як співвідповідач.
 
07 лютого 2022 року ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні клопотання про залучення його до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
У частинах першій, другій статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Вказаним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
У цій справі прокурор звернувся до суду з позовом на захист права комунальної власності на землю. Порушення полягає, зокрема, у наданні самочинній споруді титулу об`єкта нерухомості (магазин продовольчих товарів літ. «А-1»), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що перешкоджає Нікопольській міській раді реалізовувати всі правомочності власника щодо земельної ділянки, на якій цей об`єкт знаходиться. 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову прокурора, суд апеляційної інстанції встановив, що первісним власником будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 , оскільки придбав його на підставі договору купівлі-продажу від 21 липня 2006 року. 
Пред`явлені у цій справі прокурором вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_2 та не можуть бути розглянуті судом у спорі, у якому ОСОБА_2 не було залучено відповідачем (співвідповідачем). 
 
Колегія судів не може погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції  з огляду на таке.
 
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).
 
Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України).
 
Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
 
Правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 ЦК України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва.
 
Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18).
 
Права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження                   (див. пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23)).
 
За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
 
Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.
 
Оскільки положення статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за особою - власником земельної ділянки у будь-який інший спосіб, окрім визначеного цією статтею (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником земельної ділянки), також не змінює правовий режим самочинного будівництва. За вказаних обставин особа - власник земельної ділянки не набуває право власності на самочинно побудоване нерухоме майно.
 
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимога про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно побудованого спірного об`єкта нерухомості відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України є належним та ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво.
 
Отже, оскільки саме ОСОБА_1 здійснила самочинне будівництво нерухомого майна - магазину продовольчих товарів літ. «А-1», площею 157,1 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (земельна ділянка  не була відведена для цієї мети, техпаспорт виготовлено на замовлення ОСОБА_1 , заяву про державну реєстрацію спірного майна подано від імені ОСОБА_1 тощо), то дії саме ОСОБА_7 порушують права Нікопольської міської ради на користування та розпорядження земельною ділянкою, на якій побудований спірний об`єкт нерухомості.
 
При цьому висновок суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_2 , згідно з договором купівлі-продажу від 21 липня 2006 року, є первісним власником будівлі (мала архітектурна форма - павільйон торгівлі, загальною площею 90 кв. м), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , не спростовує висновків суду першої інстанції про те, що спірне нерухоме майно - магазин продовольчих товарів літ. «А-1», площею 157,1 кв. м, щодо якого заявлені позовні вимоги, є самочинним будівництвом у розумінні статті 376 ЦК України. 
 
Верховний Суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач ОСОБА_1 не надала доказів для спростування доводів прокурора по суті спору, що є процесуальним обов`язком у силу вимог статей 12, 81 ЦПК України.
 
Оскільки спір стосується самочинно збудованого нерухомого майна - магазину продовольчих товарів літ. «А-1», площею 157,1 кв. м, помилковими є висновки суду апеляційної інстанції про те, що пред`явлені у цій справі прокурором вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_2 (власника малої архітектурної форми - павільйону торгівлі, який не є нерухомим майном, що підлягає реєстрації), тому не можуть бути розглянуті судом у спорі, в якому його      не було залучено відповідачем (співвідповідачем). 
 
Отже, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції в цій частині - залишенню в силі.
 
У категорії справ, за обставинами яких певна особа неправомірно зареєструвала право власності на самочинно побудоване майно, неналежною й неефективною                    є як вимога про скасування рішення (запису) про реєстрацію права власності,                   так і вимога про припинення права власності.
Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду                               від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23).
 
Таким чином, права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно, тому помилковими є висновки суду першої інстанції в частині  задоволення вимог прокурора про скасування державної реєстрації з одночасним припиненням права власності.
 
Велика Палата Верховного Суду у пунктах 137, 138 постанови від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23) виснувала: «Якщо право власності на об`єкт самочинного будівництва зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав), у разі задоволення позовної вимоги про знесення об`єкта самочинного будівництва суд у мотивувальній частині рішення повинен надати належну оцінку законності такої державної реєстрації».
 
Оскільки рішення суду першої інстанції у частині скасування державної реєстрації    з одночасним припиненням права власностівже виконано, про що зазначали сторони у касаційній скарзі та у відзиві на касаційну скаргу, тому колегія суддів               не вбачає підстав для оцінки законності такої державної реєстрації. 
 
Отже, доводи касаційної скарги заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури частково знайшли своє підтвердження.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що доводи касаційної скарги частково знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, тому постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню.
Рішення суду першої інстанції у частині вимог про знесення самочинного будівництва слід залишити у силі з підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Рішення суду першої інстанції у частині позовних вимог прокурора про скасування державної реєстрації з одночасним припиненням права власності слід скасувати, відмовити у задоволенні позову в цій частині у зв`язку з обранням позивачем неефективного способу захисту порушених прав.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
За розгляд справи у суді першої інстанції прокурор сплатив 4 540,00 грн, у суді касаційної інстанції - 7 264,00 грн.
 
Ураховуючи, що позов прокурора задоволено частково, з відповідача підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі                 2 270,00 грн, касаційної інстанції - 3 632,00 грн, а всього - 5 902,00 грн.
 
Керуючись статтями 400, 410, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури задовольнити частково.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2024 року скасувати.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області                        від 07 лютого 2022 року у частині вирішення позовних вимог прокурора про знесення самочинно збудованого нерухомого майна залишити в силі, а у частині вирішення позовних вимог про скасування державної реєстрації з одночасним припиненням права власності та розподілу судових витрат - скасувати.
 
У задоволенні позову керівника Нікопольської окружної прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Нікопольської міської ради Дніпропетровської області до ОСОБА_1 в частині вимог про скасування державної реєстрації з одночасним припиненням права власності відмовити.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 5 902,00 грн (п`ять тисяч дев`ятсот дві гривні              00 коп).
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                              Д. Д. Луспеник

 
 
Судді:                                                                                               І. Ю. Гулейков

 
 
                                                                                                        Б. І. Гулько

 
 
                                                                                                        Г. В. Коломієць

 
 
                                                                                                        Р. А. Лідовець