УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №277/1778/23 Головуючий у 1-й інст. Заполовський  В.В. 
Категорія 68 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:
.
головуючої судді Шевчук А.М.,   
                                 суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,
за участі секретаря судового засідання Бузган А.Г.,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №277/1778/23 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою через адвоката Семенька Василя Михайловича,
на рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 29 березня 2024 року, яке ухвалене під головуванням судді Заполовського В.В. у смт Ємільчине,

в с т а н о в и в:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 . Просив розірвати шлюб між ним та ОСОБА_2 , зареєстрований 21 листопада 2020 року Новоград-Волинським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), актовий запис №293.
Позов обґрунтований тим, що 21 листопада 2020 року він зареєстрував шлюб із ОСОБА_2 . Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Син проживає із матір`ю, тобто відповідачем, та між ними відсутній спір про місце проживання дитини. Після реєстрації шлюбу сімейне життя поступово погіршувалося, оскільки вони із відповідачем мають різні погляди на шлюб та сім`ю і між ними часто виникали суперечки. Вказане призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Втрачені всі фізичні та духовні зв`язки. Шлюб існує лише формально. Він намагався зберегти сім`ю, проявляв терпіння, старався знайти шляхи до порозуміння, але всі намагання позитивних наслідків не принесли. Спільне проживання і збереження сім`ї є неможливим, а тому й примирення між ними неможливе. Подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає.

Рішенням Ємільчинського районного суду Житомирської області від 29 березня 2024 року позов задоволений, а шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зареєстрований 21 листопада 2020 року Новоград-Волинським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), актовий запис №293, - розірваний. Після розірвання шлюбу відповідачу залишено прізвище – « ОСОБА_5 ».

Відповідач ОСОБА_2 , не погодившись із рішенням суду першої інстанції, через адвоката Семенька В.М. подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що вона ( ОСОБА_2 ) на початку повномасштабного вторгнення виїхала разом із спільним сином ОСОБА_6 до Республіки Німеччина, де отримала статус біженки. Взяті до уваги судом першої інстанції доводи позивача про формальність шлюбу, наявність сварок та суперечок не відповідають дійсності, оскільки вона постійно проживає з сином за кордоном та з позивачем жодних сварок по телефону не відбувалося. Навпаки, ОСОБА_1 постійно телефонує та спілкується з нею та сином. Вважає, що звернутися до суду з позовом ОСОБА_1 переконали інші сторонні особи. Вона бажає зберегти сім`ю заради спільного малолітнього сина, якому потрібна повноцінна сім`я та любов обох батьків. Вона планує повернутися в Україну та продовжувати спільне мирне життя з позивачем і вважає, що ОСОБА_1 зобов`язаний приймати активну участь у вихованні дитини та забезпеченні потреб останньої. Зауважує, що через страхи війни, побоювання за своє життя та життя маленької дитини вона вимушена була виїхати за кордон. Натомість розірвання шлюбу, враховуючи її стан здоров`я, матиме негативні наслідки для дитини. Перебуваючи за кордоном, вона хворіє тромбозом, перенесла хірургічну операцію та постійно проходить відповідне лікування. Вважає, що термін один місяць, який наданий судом для примирення сторін, був об`єктивно недостатнім для примирення через постійне її перебування за кордоном разом із сином. Вважає, що суд не з`ясував дійсні причини позову про розірвання шлюбу, про які вона наголошувала, не врахував наявність малолітньої дитини та усі перераховані вище обставини.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (частина третя ст.360 ПК України).

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Кореспонденція, у тому числі судові повістки, що надсилалися ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , повернута Укрпоштою з відмітками у поштових повідомленнях: «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.93,98,101). За положеннями частини восьмої ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування. Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Семенька В.М. отримав судову повістку до електронного кабінету (а.с.92). За положеннями частини п`ятої ст.130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволеною з наступних підстав. 

Відповідно до частини третьої ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. 

Згідно з ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. 

Із матеріалів справи  вбачається та судом установлено, що 21 листопада 2020 року між  ОСОБА_1 та  ОСОБА_7 був укладений шлюб, який зареєстрований Новоград-Волинським міськрайонним відділом реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), актовий запис №293 (а.с.5 оригінал). 

Згідно з свідоцтвом про народження серії  НОМЕР_1  сторони від шлюбу мають малолітнього сина  ОСОБА_3 , який народився  ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9). 

Відповідно до положень ст.111 СК України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. 

Статтею 112 СК України передбачено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. 

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірваний в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. 

Вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи.

У апеляційній скарзі наголошено на тому, що відповідач заперечувала проти розірвання шлюбу та просила надати сторонам строк для примирення. 

Із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Ємільчинського районного суду Житомирської області від 20 лютого 2024 року сторонам надавався строк для примирення терміном один місяць за заявою представника відповідача, враховуючи наявність малолітньої дитини (а.с.54).

Доводи апеляційної скарги відносно малого (незначного) строку на примирення у зв`язку із знаходженням відповідача із дитиною за кордоном не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на те, що суд першої інстанції строк на примирення сторонам все ж таки надавав, а з часу перебування справи на розгляді в суді, тобто з грудня 2023 року та до часу перегляду рішення судом апеляційної інстанції сплинуло вісім місяців, що є достатнім часом для примирення, враховуючи, що навіть за положеннями частини сьомої ст.242 ЦПК України у справі про розірвання шлюбу суд може призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців. За вісім місяців сторони не змогли порозумітися та примиритися, а тому посилання на формальність підходу з боку суду до вирішення цього спору спростовуються матеріалами справи та прийнятими судом апеляційної інстанції бути не можуть.

Відмова у розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим, оскільки шлюб є добровільним сімейним союзом жінки та чоловіка, який має ґрунтуватися на вільній згоді подружжя (ст.ст.21,24 СК України). Цього постулату без доброї волі позивача обставина наявності у сторін малолітньої дитини змінити не може, оскільки розірвання шлюбу між батьками не звільняє їх від обов`язку щодо виховання та утримання дитини до досягнення останньою повноліття.

Хворобливий стан здоров`я відповідача також не може змінити висновок суду першої інстанції, оскільки чинне законодавство з цього приводу застережень не допускає.

Отже, висновки суду першої інстанції грунтуються на положеннях чинного законодавства, а протилежне суперечило б моральним засадам суспільства. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що ухвалене судом першої інстанції рішення є законним та обґрунтованим. Підстави для його зміни чи скасування за наведеними у апеляційній скарзі доводами відсутні. Судом першої інстанції встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, що має за встановленими обставинами істотне значення.

Відповідно до змісту ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Пункт 4 частини шостої ст.19 ЦПК України відносить справу про розірвання шлюбу до малозначних. За пунктом 2 частини третьої ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , подану через адвоката Семенька Василя Михайловича, залишити без задоволення.
Рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 29 березня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуюча Судді: