П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  560/9380/24 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Гнап Д.Д. 
Суддя-доповідач -  Кузьмишин В.М.   
22 січня 2025 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Кузьмишина В.М. 
суддів:  Сапальової Т.В.  Сушка О.О. , 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Військова частина НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 окремий стрілецький батальйон ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання протиправним та скасування рішення., 
В С Т А Н О В И В :
І. Описова частина.
1.          Короткий зміст позовних вимог.
1.1           ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Військової частини НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 окремий стрілецький батальйон НОМЕР_4 окремої механізованої бригади імені Короля Данила) в якому просив:
-          визнати протиправним та скасувати рішення командира Військової частини НОМЕР_1 про відмову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у звільненні з військової служби за сімейними обставинами на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у редакції, що діяла до 18.05.2024) через сімейні обставини у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років ( ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ), що оформлено письмово командиром ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) 27 травня 2024 року за вихідним номером 
(№) 6612 вих.;
-          визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ухилення від видання наказу про звільнення з військової служби ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , молодшого сержанта, старшого водія розвідувального взводу НОМЕР_3 окремого стрілецького батальйону (в/ч НОМЕР_5 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ), на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у редакції, що діяла до 18.05.2024) через сімейні обставини у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;
-          зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити з військової служби ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за сімейними обставинами на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у редакції, що діяла до 18.05.2024) та абз. 2 п.п.2 п.225 розділу ХІІ Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
1.2          В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що право на звільнення через сімейні обставини виникло від моменту встановлення його дитині інвалідності (11.05.2023), тобто до набрання чинності 18.05.2024 змінами до ст.26 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу", внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку" від 11.04.2024 року № 3633-IX. Це право у позивача не припинилося у зв`язку із внесенням змін до законодавства, а оскільки рапорт про звільнення військовослужбовцем складено та надіслано поштою 17.05.2024 (до набрання змінами чинності), то відповідач незаконно відмовив у його задоволенні та звільненні з військової служби.
2.          Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції.
2.1           ОСОБА_1 з 26.04.2022 року проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період у Військовій частині НОМЕР_2 , що входить до складу ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ). Має сина ОСОБА_2 , який згідно з медичним висновком №21 про дитину - інваліда віком до 18 років від 11 травня 2023 року є дитиною - інвалідом віком до 18 років.
2.2          Позивач виявив небажання продовжувати проходити військову службу та 17.05.2024 засобами поштового зв`язку звернувся до командування НОМЕР_3 окремого стрілецького батальйону (в/ч НОМЕР_2 ), що входить до складу ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ), та до командування в/ч НОМЕР_1 із рапортом (який зареєстрований 23.05.2024) щодо звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.
2.3          За наслідками розгляду рапорту та доданих до нього документів, Військова частина НОМЕР_1 скерувала позивачу лист від 27.05.2024 року №6612, у якому повідомлено про не підтвердження наданими ним документами підстав для звільнення з військової служби, а саме, що другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також, коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду, або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.
2.4          Не погоджуючись із такими діями відповідача, позивач звернувся до суду.
3.          Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
3.1          Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 24.09.2024 у задоволенні позову відмовлено. 
3.2          Суд першої інстанції виснував, що правовідносини між військовою частиною та позивачем щодо розгляду рапорту про звільнення з військової служби були триваючими, оскільки почалися 17.05.2024 та продовжували тривати у межах встановленого 30-денного строку після набуття 18.05.2024 чинності змінами до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", а відповідач при прийнятті рішення, за наслідком розгляду рапорту позивача, правомірно застосував чинну редакцію Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з урахуванням змін, внесених Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку" від 11.04.2024 року №3633-IX.
4.          Короткий зміст вимог апеляційних скарг.
4.1          Позивач просить скасувати рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 24.09.2024 та ухвалити постанову, якою задовольнити позовні вимоги.
4.2          Підставою для апеляційного оскарження рішення суду є не з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та не правильне застосування норм матеріального права. Позивач вважає, що реалізація його права на звільнення та розгляд рапорту повинні здійснюватись відповідачем за нормами законодавства, що були чинні на момент звернення з рапортом.
4.3          Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив про правильність рішення суду першої інстанції, яке ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, та просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.  
ІІ. Мотивувальна частина. 
1.          Позиція апеляційного суду
Апеляційний суд перевірив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права у межах доводів апеляційної скарги та дійшов таких висновків.
1.1          Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ).
1.2          У зв`язку з військовою агресією рф проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/202 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє станом на сьогодні.
1.3          Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону № 2232-XII).
1.4          Підстави звільнення з військової служби передбачено статтею 26 Закону № 2232-XII. Так, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ, яка була чинна до 17.05.2024 включно, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у зв`язку з вихованням військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років.
1.5          З 18.05.2024 підпункт «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ зазнав змін та його викладено в такій редакції: «військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
1.6          Пункт 3 частини 12 статті 26 Закону № 2232-ХІІ передбачає, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану: зокрема, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду, або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України; виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.
1.7          Отже, аналіз підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ дає підстави дійти висновку, що з 18.05.2024 військовослужбовцю для звільнення недостатньо мати дитину з інвалідністю до 18 років. Тепер слід довести відсутність у цієї дитини інших осіб, які за законом зобов`язані її виховувати, або довести, що другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також, коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду, або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
1.8          У межах цієї справи спірним є вирішення питання про те, яка редакція статті 26 Закону № 2232-ХІІ повинна бути застосована відповідачем під час розгляду рапорту ОСОБА_1 
1.9          Відповідно до частин першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
1.10          Цій конституційній нормі надано офіційне тлумачення рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99. За наведеними у вищевказаному Рішенні Конституційного Суду України юридичними позиціями, у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія) шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).
1.11          За загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
1.12          У Рішенні Конституційного Суду України від 12.07.2019 № 5-р(I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що, за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України, новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).
1.13          Отже, у разі безпосередньо (прямої) дії закону в часі, новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.
1.14          Тобто, якщо публічно-правові відносини тривали станом на момент запровадження законодавцем іншого (нового) правового регулювання цих відносин і вони не припинились, або виникли після змін у законодавстві, то суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей діяти або приймати рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.
1.15          Такий підхід у вирішенні питання щодо застосування принципу дії законів у часі продемонстровано Верховним Судом й у постановах від 09.09.2020 у справі № 826/10971/16, від 31.03.2021 у справі № 803/1541/16, від 24.01.2023 у справах № 640/14816/20 та № 600/5806/21-а відповідно.
1.16          Спірні правовідносини між сторонами виникли 17.05.2024 року (день звернення позивача із відповідним рапортом) та припинились 27.05.2024 року (день складення на ім`я позивача відповідачем листа-відповіді/відмови на рапорт), тобто такі правовідносини тривали у проміжку часу до та після набуття 18.05.2024 року чинності змінами до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
1.17          Оскільки станом на час розгляду рапорту ОСОБА_1 відповідач застосував чинну редакцію Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 року 
№ 3633-IX, то суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, дійшов правильного висновку, що відповідачем не допущено порушення норм законодавства.
1.18          Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
1.19          Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц, та усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010).
2.          Висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
2.1          Доводи апеляційної скарги не спростовують вимог позовної заяви та висновків суду першої інстанції.
2.2          Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
2.3          У контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України, дана справа належить до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
2.4          Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Кузьмишин В.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Сапальова Т.В.    Сушко О.О.