ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 року	Львів	Справа № 380/11312/23 пров. № А/857/20714/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 
головуючого судді                                        Пліша М.А.,
суддів                                                             Курильця А.Р., Мікули О.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 червня 2024 року (головуючий суддя Братичак У.В., м. Львів) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини про визнання дій протиправним та зобовґязання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у задоволенні клопотання про звільнення з військової служби за сімейними обставинами рядового ОСОБА_1 від 26 жовтня 2022 року;
- зобовґязати звільнити рядового ОСОБА_1 сапера інженерно-саперного взводу В/Ч НОМЕР_2 з військової служби на підставі п.п. «ґ» п.2 ч.4 ст.26 «Про військовий обовґязок і військову службу».
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11 червня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В апеляційній скарзі зазначає, що відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 27.02.2022 №6 рядового ОСОБА_1 було мобілізовано та зараховано до особового складу військової частини НОМЕР_2 , що підтверджується копією військового квитка позивача.
Військова частина НОМЕР_2 перебуває в підпорядкуванні Військової частини НОМЕР_1 .
12 жовтня 2022 року він подав до Військової частини НОМЕР_2 друкований рапорт про звільнення його з військової служби у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний сторонній догляд за хворим батьком.
24 жовтня 2022 року він подав до Військової частини НОМЕР_2 аналогічний друкований рапорт про звільнення його з військової служби у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний сторонній догляд за хворим батьком.
25 жовтня 2022 року він повторно подав до Військової частини НОМЕР_2 власноручно написаний рапорт, яким надалі просив клопотати перед вищим командуванням про звільнення його з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний сторонній догляд за хворим батьком. До вказаного рапорту долучив: копію рапорту від 12.10.2022, копію довідки ЛКК від 03.10.2022 №89, копію «виписка-епікризу з історії хвороби» №5141, довідку про склад сім`ї №2401 від 06.10.2022, копію свідоцтва про народження видана від 02.11.1967 бланк НОМЕР_3 , копію висновку ВЛК №1030 від 31.08.2022, копії паспортів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
За вказаним рапортом від 25 жовтня 2022 року Військова частина НОМЕР_2 листом від 26.10.2022 №867 клопотала командира Військової частини НОМЕР_2 про звільнення ОСОБА_1 з військової служби в запас за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворим батьком.
За результатами розгляду рапортів від 12 жовтня 2022 року, від 24 жовтня 2022 року, від 25.10.2022, Військовою частиною НОМЕР_2 підготовлену відповідь позивачу, оформлену листом від 30.10.2022 №875, в якій вказано що його звільнення не погоджене Військовою частиною НОМЕР_1 та повідомлено про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_1 з військової служби, у зв`язку з ненаданням копій підтверджуючих документів, що він здійснює постійний догляд за хворим батьком та що відсутні інші особи, які можуть такий догляд здійснювати. У зв`язку з неотриманням відповіді він 15 грудня 2022 року звернувся з рапортом про звільнення з військової служби до вищого командування, Військової частини НОМЕР_1 , у якому вже просив його звільнити з військової служби на підставі пп. 1 ч. 2 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Листом від 31.12.2022 №1703 у відповідь на вищевказаний рапорт, відповідач повідомив що відповідно до п.1 Положення про лікарсько-консультативну комісію, яке затверджене постановою КМ України від 21 листопада 2013 р. №917: «Це Положення визначає механізм проведення медико-соціальної експертизи хворих, що не досягли повноліття, і потерпілих від нещасного випадку на виробництві дітей віком від 15 до 18 років, дітей з інвалідністю (далі - діти) з метою встановлення ступеня обмеження життєдіяльності під час взаємодії із зовнішнім середовищем та часу настання інвалідності».
Також було повідомлено про необхідність повернення до військової частини та подання рапорту по команді до свого безпосереднього командира. Окрім цього, позивачу вказано про відсутність у нього підстав для звільнення на підставі пп. 1 ч. 2 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки зазначена норма передбачає звільнення військовослужбовців строкової військової служби у зв`язку із закінченням встановлених строків військової служби у строки, визначені Указом Президента України.
Не погоджуючись з бездіяльністю Військової частини НОМЕР_2 щодо не розгляду рапортів від 02.09.2022, від 12.10.2022, від 24.10.2022, від 25.10.2022, з бездіяльністю Військової частини НОМЕР_2 щодо не розгляду його рапорту від 15.12.2022, позивач звернувся до Львівського окружного адміністративного суду у справі №380/3869/23, де просив зобов`язати відповідачів розглянути відповідні рапорти та повідомити про результат розгляду.
За результатом розгляду даної справи рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 липня 2023 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2023 року у справі №380/3869/23 в задоволенні адміністративного позову до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 відмовлено з підстав того, що відповідні рапорти розглянуті відповідачами та на них надано відповідь. Листом від 31.12.2022 Військовою частиною НОМЕР_1 було відмовлено у задоволенні рапорту, який він отримав 21.06.2023.
Зокрема, судами в межах розгляду справи №380/3869/23 встановлено, що клопотання командира Військової частини НОМЕР_2 про звільнення з військової служби не було задоволено Військовою частиною НОМЕР_1 з підстав не підтвердження необхідності у постійному догляді за батьком позивача медичним висновком МСЕК. Оскільки в межах даної справи він не оспорював правомірність відмови Військовою частиною НОМЕР_4 у задоволенні клопотання про звільнення, то такій відмові не надавалась оцінка.
Оцінюючи докази у справі, суд першої інстанції зробив висновок, що у довідці ЛКК №89 від 03.10.2022р. не вказано строку, на який вона видана, відсутнє посилання на форму, за якою така довідка видана.
Виходячи із цих підстав, покликаючись на перелік сімейних обстави та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, Положення про МСЕК та Положення про ЛКК, а також покликаючись на постанови Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 120/1909/23 та від 11.04.2024р. у справі № 420/16689/23, суд першої інстанції прийшов до висновку, що для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за хворим повнолітнім батьком, я мав долучити до рапорту про звільнення з військової служби за пп. «г» п.2 ч.4 Закону № 2232 -XII висновок МСЕК.
Вважає, що даний висновок є помилковим, оскільки спеціальним законом, статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», не визначено перелік документів та форми облікових довідок лікарсько-консультативної комісії про потребу в сторонньому догляді, то правильним є надання довідок, які видані відповідно до Закону України «Про соціальні послуги» за затвердженими Міністерством охорони здоров`я формами та реально підтверджують стан особи, що потребує стороннього догляду.
Згідно із постановою Верховного Суду від 21.02.2024 у справі №120/1909/23, що процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягай повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначено Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317 (далі - Положення № 1317).
Відповідно до пунктів 19, 24 Положення № 1317 комісія проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акта огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою.
Комісія видає особі, яку визнано особою з інвалідністю або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, довідку та індивідуальну програму реабілітації і надсилає у триденний строк виписку з акта огляду комісії органові, в якому особа з інвалідністю перебуває на обліку як отримувач пенсії чи державної соціальної допомоги (щомісячного довічного грошового утримання), що призначається замість пенсії, та разом з індивідуальною програмою реабілітації - органові, що здійснює загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виписку з акта огляду комісії про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у наданні додаткових видів допомоги.
Копія індивідуальної програми реабілітації надсилається також лікувально- профілактичному закладові і органові праці та соціального захисту населення за місцем проживання особи з інвалідністю. За місцем роботи зазначених осіб надсилається повідомлення щодо групи інвалідності та її причини, а у разі встановлення ступеня втрати професійної працездатності - витяг з акта огляду комісії про результати визначення ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у додаткових видах допомоги. З наведеного вбачається, що лікар, лікарсько-консультативна комісія та лікарсько- експертна комісія формують медичний висновок, а медико-соціальні експертні комісії - довідку, акт огляду (витяг з акту огляду).
Щодо повноважень лікарсько-консультативної комісії та медико-соціальної експертної комісії на видачу медичного висновку щодо необхідності здійснення постійного догляду, суд зазначає таке. Так, Положенням № 1317 визначено процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.
Відповідно до пункту 3 Положення № 1317 медико-соціальна експертиза проводитеся особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально- профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних І реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності. За приписами підпункту 1 пункту 11 Положення № 1317 міські, міжрайонні, районні комісії визначають: ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків; потребу осіб з інвалідністю у забезпеченні їх технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення на підставі медичних показань і протипоказань, а також з урахуванням соціальних критеріїв; потребу осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у додатковому харчуванні, ліках, спеціальному медичному, постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно- курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування; ступінь стійкого обмеження життєдіяльності хворих для направлення їх у стаціонарні відділення центрів соціального обслуговування; причини смерті особи з інвалідністю або особи, ступінь втрати працездатності якої визначений комісією у відсотках на підставі свідоцтва про смерть у разі, коли законодавством передбачається надання пільг членам сім`ї померлого; медичні показання на право одержання особами з інвалідністю автомобіля і протипоказання до керування ним. У наведеному переліку прав та обов`язків медико-соціальної експертної комісії відсутнє поняття «постійного догляду», який може бути визначений для осіб, яким інвалідність не встановлена, а вказано лише право визначати необхідність стороннього нагляду, догляду. При цьому, поняття «сторонній догляд» не є тотожним поняттю «постійний догляд», позаяк перше говорить про те. ким надається догляд, а др .те коли надається такий догляд. В свою чергу, поняття «постійний догляд» передбачає безперервний догляд, який надається особі, що не здатна до самообслуговування, догляд, який надається без будь-якого часового обмеження, суцільним порядком.
В свою чергу, відповідно до Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.04.2008 № 189 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 01.06.2021 № 1066), при лікувально-профілактичних закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, утворюються ЛКК (пункту 1 розділу III).
За приписами пункту 3 розділу III цього Порядку до основних завдань ЛКК належить. 1) видача документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи, відповідно до вимог пункту 4 розділу IV цього Порядку; 2) здійснення направлення хворих на огляд та обстеження до МСЕК для встановлення інвалідності; 3) надання до МСЕК документів хворого, направленого на огляд та обстеження; 4) вжиття заходів щодо перевірки та усунення недоліків у суб`єкта господарювання, що були виявлені Фондом соціального страхування України за результатом перевірки обґрунтованості медичних висновків про тимчасову непрацездатність (у разі звернення керівника суб`єкта господарювання). Пунктом 4 розділу IV Порядку передбачено, що ЛКК видає документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи. Щодо осіб, які не відносяться до цих категорій, але які за станом здоров`я нездатні до самообслуговування і потребують постійного стороннього догляду, то суд приходить до переконання, що такі повноваження можуть бути віднесені до лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, які також мають право приймати висновки, зокрема, про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку.
Крім того, звертає увагу, що суд зауважив, що абзац 4 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначає два документи альтернативно для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за особою або висновок медико-соціальної експертної комісії, або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Підпункт «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що підставою для звільнення є саме необхідність здійснення постійного догляду.
Таким чином, ним подано довідку ЛКК №89 видану Львівською клінічною лікарнею на залізничному транспорті Філії «ЦОЗ» AT «Укрзалізниця», Лікарсько - консультативною комісією, яка підтверджує, необхідність постійного стороннього догляду його батькові, а відтак у були всі підстави для звільнення з військової служби. Отже, відмова у задоволенні рапорту про звільнення з військової служби є протиправною.
Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних міркувань.  
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №6 від 27.02.2022 ОСОБА_1 був мобілізований та зарахований до особового складу Військової частини НОМЕР_2 , що підтверджується копією військового квитка позивача.
Військова частина НОМЕР_2 перебуває в підпорядкуванні Військової частини НОМЕР_1 .
12 жовтня 2022 року позивач подав до Військової частини НОМЕР_2 друкований рапорт про звільнення його з військової служби у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний сторонній догляд за хворим батьком.
24 жовтня 2022 року ОСОБА_1 подав до Військової частини НОМЕР_2 аналогічний друкований рапорт про звільнення його з військової служби у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний сторонній догляд за хворим батьком.
25 жовтня 2022 року позивач повторно подав до Військової частини НОМЕР_2 власноручно написаний рапорт, яким надалі просив клопотання перед вищим командуванням про звільнення його з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний сторонній догляд за хворим батьком. До вказаного рапорту долучив: копію рапорту від 12.10.2022, копію довідки ЛКК від 03.10.2022 №89, копію «виписка-епікризу з історії хвороби» №5141, довідку про склад сімґї №2401 від 06.10.2022, копію свідоцтва про народження видана від 02.11.1967 бланк НОМЕР_5 , копію висновку ВЛК №1030 від 31.08.2022, копії паспортів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
За вказаним рапортом від 25 жовтня 2022 року Військова частина НОМЕР_2 листом від 26.10.2022 №867 клопотала командира Військової частини НОМЕР_1 про звільнення ОСОБА_1 з військової служби в запас за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворим батьком.
За результатами розгляду рапортів від 12 жовтня 2022 року, від 24 жовтня 2022 року, від 25.10.2022, Військовою частиною НОМЕР_2 підготовлену відповідь позивачу, оформлену листом від 30.10.2022 №875, в якій вказано що його звільнення не погоджене Військовою частиною НОМЕР_1 , крім цього, повідомлено про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_1 з військової служби, у зв`язку з ненаданням копій підтверджуючих документів що він здійснює постійний догляд за хворим батьком та що відсутні інші особи, які можуть такий догляд здійснювати.
У зв`язку з тим, що у рапорті від 25.10.2022 позивач не вказав адреси, на яку бажає отримати відповідь, а також не з`являвся з 07.09.2022 до місця несення служби, вказане унеможливило донесення Військовою частиною НОМЕР_2 до відома останнього такого листа.
У зв`язку з неотриманням відповіді, позивач 15 грудня 2022 року звернувся з рапортом про його звільнення з військової служби до вищого командування, Військової частини НОМЕР_1 , у якому вже просив його звільнити з військової служби на підставі пп. 1 ч. 2 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Листом від 31.12.2022 №1703 у відповідь на вищевказаний рапорт, відповідач повідомив позивача, що відповідно до п.1 Положення про лікарсько-консультативну комісію, яке затверджене постановою КМ України від 21 листопада 2013 року №917: «Це Положення визначає механізм проведення медико-соціальної експертизи хворих, що не досягли повноліття, і потерпілих від нещасного випадку на виробництві дітей віком від 15 до 18 років, дітей з інвалідністю (далі - діти) з метою встановлення ступеня обмеження життєдіяльності під час взаємодії із зовнішнім середовищем та часу настання інвалідності». Також позивача повідомлено про необхідність повернення до військової частини та подання рапорту по команді до свого безпосереднього командира. Окрім цього, позивачу вказано про відсутність у нього підстав для звільнення на підставі пп. 1 ч. 2 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки зазначена норма передбачає звільнення військовослужбовців строкової військової служби у зв`язку із закінченням встановлених строків військової служби у строки, визначені Указом Президента України.
Не погоджуючись з бездіяльністю Військової частини НОМЕР_2 щодо не розгляду рапортів ОСОБА_1 від 02.09.2022, від 12.10.2022, від 24.10.2022, від 25.10.2022, з бездіяльністю Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 від 15.12.2022, позивач звернувся до Львівського окружного адміністративного суду у справі №380/3869/23, де просив зобов`язати відповідачів розглянути відповідні рапорти ОСОБА_1 та повідомити про результат розгляду.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 липня 2023 року у справі №380/3869/23, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2023 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 відмовлено з підстав того, що відповідні рапорти розглянуті відповідачами та на них надано відповідь. Листом від 31.12.2022 Військовою частиною НОМЕР_1 було відмовлено у задоволенні рапорту ОСОБА_1 . До матеріалів справи Військовою частиною НОМЕР_1 долучено докази направлення зазначеного листа позивачу та отримання його адресатом 21.06.2023.
Зокрема судами в межах розгляду справи №380/3869/23 встановлено, що клопотання командира Військової частини НОМЕР_2 про звільнення з військової служби ОСОБА_1 не було задоволено Військовою частиною НОМЕР_1 з підстав непідтвердження необхідності у постійному догляді за батьком позивача медичним висновком МСЕК. Оскільки позивач не оспорює в межах даної справи правомірність відмови Військовою частиною НОМЕР_1 у задоволенні клопотання про його звільнення, то підстави для оцінки судом зазначених підстав відсутні.
При цьому, судами наголошено, що повноваженням щодо звільнення позивача з військової служби наділений саме командир Військової частини НОМЕР_1 , як командир бригади, в підпорядкуванні якої перебуває Військова частина НОМЕР_2 .
Враховуючи відповідні висновки судів, позивач звернувся до суду з цим позовом, оскаржуючи відмову Військової частини НОМЕР_1 у задоволенні клопотання про його звільнення з військової служби за сімейними обставинами.
Постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Пунктом 2 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 передбачено, що громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (далі - військова служба) в добровільному порядку або за призовом.
За призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; військову службу за призовом осіб офіцерського складу.
За приписами статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-XII особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію. Мобілізацію провести на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
Згідно з цим Указом мобілізація проводиться протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Ці строки неодноразово продовжувалися аналогічними Указами Президента України та тривають до тепер.
Як уже зазначалось вище, ОСОБА_1 був мобілізований та зарахований до особового складу Військової частини НОМЕР_2 , яка у свою чергу перебуває в підпорядкуванні Військової частини НОМЕР_1 .
Частиною 2 пункту 225 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (затверджене Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008) визначено, що звільнення військовослужбовців із військової служби (у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно) під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації), здійснюється командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.
З огляду на це, суд першої інстанції вірно вважав, що повноваженням щодо звільнення позивача з військової служби наділений саме командир Військової частини НОМЕР_1 , як командир бригади в підпорядкуванні якої перебуває Військова частина НОМЕР_2 .
Згідно матеріалів справи 12 жовтня 2022 року, 24 жовтня 2022 року, 25 жовтня 2022 року позивач звертався до безпосереднього командування Військової частини НОМЕР_2 із рапортами про звільнення його з військової служби у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний сторонній догляд за хворим батьком, на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
За вказаними рапортами Військова частина НОМЕР_2 листом від 26.10.2022 №867 клопотала командира Військової частини НОМЕР_1 про звільнення ОСОБА_1 з військової служби в запас за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворим батьком, однак таке не було погоджено.
15 грудня 2022 року позивач звернувся з рапортом про звільнення його з військової служби вже до вищого командування, Військової частини НОМЕР_1 , у якому просив його звільнити з військової служби на підставі пп. 1 ч. 2 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Листом від 31.12.2022 №1703, відповідач повідомив позивача, що відповідно до п.1 Положення про лікарсько-консультативну комісію, яке затверджене постановою КМ України від 21 листопада 2013 р. №917: «Це Положення визначає механізм проведення медико-соціальної експертизи хворих, що не досягли повноліття, і потерпілих від нещасного випадку на виробництві дітей віком від 15 до 18 років, дітей з інвалідністю (далі - діти) з метою встановлення ступеня обмеження життєдіяльності під час взаємодії із зовнішнім середовищем та часу настання інвалідності».
Згідно з п.1 Положення про медико-соціальну експертизу, яке затверджене Постановою КМ України №1317 від 03.12.2009: « 1. Це Положення визначає процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації».
Надаючи оцінку наявності підстав для звільнення позивача з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворим батьком, суд першої інстанції вірно врахував наступне.
Так, частиною 4 статті 26 Закону № 2232-XII визначені підстави звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Кабінетом Міністрів України 12 червня 2013 року винесено Постанову № 413, якою затверджено Перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу (далі – Постанова № 413, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до Постанови № 413 військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини, зокрема, необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років.
З огляду на це, суд правильно зауважив, що як Закон № 2232-XII, так і Постанова № 413 пов`язують право військовослужбовців на звільнення з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу з настанням певних обставин та визначають, органи та документи, якими повинні бути підтверджені ці обставини.
При цьому, суд першої інстанції правильно врахував правовий висновок щодо співвідношення вказаних вище правових норм викладений Верховним Судом у постанові від 11.04.2024 у справі № 420/16689/23.
Так, у вказаній постанові Верховний Суд здійснив правовий аналіз повноважень медико-соціальної експертної комісії та лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я що видачі висновків про потребу особи у постійному сторонньому догляді.
Надаючи оцінку обставинам справи № 420/16689/23 та вирішуючи питання щодо належності, допустимості та достатності доказів, Верховний Суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій не дослідили чи є рішення ЛКК документом, що віднесений до повноважень органів, визначених в постанові Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 №413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу», та чи підтверджує вона всі відомості, які необхідні для застосування положень підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII. Тобто чи відповідає вказане рішення встановленій формі, чи віднесено до компетенції уповноваженого на це чинним законодавством органу, чи містить інформацію про строк, на який воно видане, оскільки позивач ініціює остаточне звільнення з військової служби, тощо.
Верховний Суд зауважив, що абзац 4 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначає два документи альтернативно для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за особою або висновок медико-соціальної експертної комісії, або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Водночас, Суд врахував, що відповідно до абзацу 6 постанови Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 №413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини, зокрема:
- необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років.
З огляду на це, Верховний Суд дійшов висновку, що Закон №2232-XII встановлює загальну правову норму, яка передбачає коло документів і перелік органів, які можуть підтверджувати відповідні обставини. Зі свого боку приписи постанови Кабінету Міністрів України розмежовують повноваження таких органів залежно від суб`єкта, якому надається відповідний висновок.
Отже, системний аналіз наведених норм свідчить, що для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, необхідність здійснення постійного стороннього догляду за особою, що досягла повноліття підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії. В той же час, необхідність постійного стороннього догляду за хворою дитиною підтверджується висновком лікарсько-консультативної комісії. Вказане повністю узгоджується із нормами Постанови №413, на необхідності врахування якої в аналогічних правовідносинах наголошував Верховний Суд.
Згідно матеріалів справи, позивачем до рапортів про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII додано довідку лікарсько-консультативної комісії від 03.10.2022 №89, відповідно до якого ОСОБА_2 , батько позивача, потребує постійної сторонньої допомоги та догляду.
При цьому суд слушно зауважив, що у вказаній довідці ЛКК не вказано строку, на який вона видана, оскільки позивач ініціює остаточне звільнення з військової служби, відсутнє посилання на форму, за якою така довідка видана.
Крім того, з урахуванням положень Переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, Положення про медико-соціальну експертизу та Положення про лікарсько-консультативну комісію, суд дійшов підставного висновку, що позивач, для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за хворим повнолітнім батьком, мав долучити до рапорту про звільнення з військової служби за пп. «г» п. 2 ч.4 ст. 26 Закону № 2232-XII висновок МСЕК, який в давному випадку є належним підтверджуючим документом для звільнення з військової служби.
Крім того, суд першої інстанції вірно врахував і висновки Верховного Суду, викладені в постановах Верховного Суду від 21 лютого 2024 року в справі №120/1909/23 та від 11 квітня 2024 року в справі №420/16689/23.
Надаючи оцінку твердженням позивача на те, що відповідач діяв неправомірно, відмовляючи у задоволенні рапорту позивача про звільнення через недоведення відсутності інших осіб, що можуть здійснювати такий догляд, суд першої інстанції слушно зауважив, що у листі від 30.10.2022 №875 Військова частина НОМЕР_2 дійсно вказує на ненадання документів про відсутність інших осіб, які можуть здійснювати постійний догляд за хворою особою, однак, в межах даної справи не оскаржує відповідь Військової частини НОМЕР_2 .
При цьому, згідно листа відповідача від 31.12.2022 №1703, Військовою частиною НОМЕР_1 , до повноважень якої належить вирішення питання про звільнення позивача з військової служби, ОСОБА_1 відмовлено у звільненні з підстав непідтвердження необхідності у постійному догляді за батьком медичним висновком МСЕК. 
Крім того, суд також підставно зауважив, що у рапорті від 15 грудня 2022 року до Військової частини НОМЕР_1 , позивач чомусь просив звільнити його з військової служби на підставі пп. 1 ч. 2 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», при цьому суд вірно вважав, що листом від 31.12.2022 №1703 його правомірно повідомлено про те, що зазначена норма передбачає звільнення військовослужбовців строкової військової служби у зв`язку із закінченням встановлених строків військової служби у строки, визначені Указом Президента України, тобто не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Окрім вищенаведеного, судом першої інстанції зґясовано, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 20.05.2023 №24-РС, відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», пункту 144-1 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, солдата ОСОБА_1 , сапера інженерно-саперного взводу НОМЕР_6 окремого батальйону територіальної оборони НОМЕР_7 окремої бригади територіальної оборони Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сил територіальної оборони Збройних Сил України, звільнено з займаної посади та призупинено військову службу у Збройних Силах України з 24.02.2023.
Підстава: витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань №62023170020000298 від 24.02.2023.
Згідно з витягом із наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 07.07.2023 №188, солдату ОСОБА_1 , сапера інженерно-саперного відділення інженерно-саперного взводу Військової частини НОМЕР_2 , який самовільно залишив військову частину 23.10.2023, звільненого з займаної посади та якому призупинено військову службу у Збройних Силах України наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сил територіальної оборони Збройних Сил України (по особовому складу) від 20.05.2023 №24-РС, призупинено виплату грошового забезпечення і здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення та виключено його із списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 з 24.02.2023. Облікові документи направлено до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Підстава: витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань №62023170020000298 від 24.02.2023 та наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 20.05.2023 №24-РС.
Відповідно до частини 2 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань).
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.
Відповідно до пункту 144-3 Положення звільнення з посад військовослужбовців, військову службу яким призупинено, здійснюється командирами (начальниками) військових частин наказами по особовому складу.
Звільнення з посад військовослужбовців, призначених на посади Президентом України, військову службу яким призупинено, здійснюється Президентом України.
У разі відсутності повноважень щодо звільнення з посади військовослужбовця, військову службу якого призупинено, командир (начальник) військової частини подає витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань безпосередньо посадовій особі, яка має таке право, для видання наказу по особовому складу.
Наказ по особовому складу доводиться до військової частини та інших посадових осіб у порядку, визначеному Міністерством оборони України.
Командир (начальник) військової частини на підставі наказу по особовому складу про звільнення військовослужбовця, військову службу якого призупинено, з посади:
видає наказ по стройовій частині про призупинення виплати грошового і здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення військовослужбовця та виключення його із списків особового складу військової частини;
організовує внесення запису до примірника контракту, що зберігається в особовій справі військовослужбовця, про призупинення дії контракту;
надсилає витяг із наказу та облікові документи військовослужбовця до органу військового управління, визначеного Міністерством оборони України.
Облік військовослужбовців, військову службу яким призупинено, здійснюється в порядку, визначеному Міністерством оборони України.
Крім того, відповідно до норм пункту 144-5 Положення військовослужбовці, військову службу яким призупинено та стосовно яких обвинувальні вироки суду набрали законної сили, підлягають звільненню з військової служби відповідно до пункту «г» частини другої, пункту «г» частини третьої, підпункту «д» пункту 1, підпункту «в» пункту 2 частини четвертої, підпункту «е» пункту 1, підпункту «е» пункту 2, підпункту «в» пункту 3 частини п`ятої та підпункту «е» пункту 1, підпункту «д» пункту 2, підпункту «в» пункту 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», крім військовослужбовців, яким вироком суду визначено міру покарання у виді службового обмеження, арешту з відбуттям на гауптвахті або триманням у дисциплінарному батальйоні.
Військовослужбовці, яким призначено кримінальне покарання у вигляді штрафу, яких звільнено від кримінальної відповідальності на підставах, передбачених статтями 47, 48, 49 Кримінального кодексу України, а також яких звільнено від відбування покарання на підставі амністії, підлягають звільненню з військової служби відповідно до підпункту «ґ» пункту 1 частини четвертої, підпункту «д» пункту 1, підпункту «д» пункту 2 частини п`ятої та підпункту «д» пункту 1, підпункту «ґ» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Звільнення військовослужбовців, військову службу яким призупинено, з військової служби здійснюється командирами (начальниками) військових частин наказами по особовому складу, крім військовослужбовців, які згідно із пунктом 225 цього Положення звільняються з військової служби Президентом України.
В силу вимог пункту 144-6 Положення для військовослужбовців, стосовно яких судом винесено виправдувальний вирок, що набрав законної сили, або стосовно яких закрито кримінальне провадження відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, військова служба та дія контракту продовжуються. У такому разі строк призупинення військової служби зараховується до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії, а також до строку вислуги років для присвоєння чергового військового звання, та поновлюються пільги і соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
За весь час необґрунтованого призупинення військової служби таким військовослужбовцям виплачується недоотримане грошове та здійснюються недоотримані продовольче, речове та інші види забезпечення.
Продовження військової служби та дії контракту з військовослужбовцями, зазначеними у цьому пункті, здійснюється командирами (начальниками) військових частин наказами по особовому складу.
При цьому, суд першої інстанції врахував, що позивачем до матеріалів справи долучена постанова від 20.11.2023 про закриття кримінального провадження №62023170020000298 від 24.02.2023, однак, у матеріалах справи відсутні докази повернення його до військової частини, продовження йому після цього військової служби відповідним наказом по особовому складу, скасування наказів від 20.05.2023 №24-РС, від 07.07.2023 №188, тощо.
За таких обставин правильним є твердження, що станом на дату розгляду даної справи, позивач вважається таким, що звільнений з займаної посади та йому призупинено військову службу у Збройних Силах України з 24.02.2023, призупинено виплату грошового забезпечення і здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення та виключено його із списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 . Відтак, з урахуванням  вимог частини 2 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на даний час позивач не входить до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.
З урахуванням наведених вище норм Положення, суд слушно зауважив, що звільнення військовослужбовців з військової служби, військова служба яких була призупинена, можливе або за наслідками набрання законної сили обвинувальним вироком суду (пункт 144-5 Положення) або за наслідками розгляду відповідного рапорту на звільнення з військової служби, після продовження військової служби у зв`язку з набранням законної сили виправдувальним вироком, закриттям кримінального провадження (пункт 144-6 Положення) на підставі наказу командира військової частини по особовому складу.
Тобто, після видання наказу командиром Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 20.05.2023 №24-РС про призупинення військової служби ОСОБА_1 , правовідносини з позивачем з приводу можливості його звільнення з військової служби перейшли у нову площину та порядок такого звільнення вже визначається іншими нормами Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008.
Відповідно правильним є висновок суду першої інстанції, що заявлені вимоги про зобов`язання відповідача звільнити рядового ОСОБА_1 сапера інженерно-саперного взводу Військової частини НОМЕР_2 з військової служби на підставі пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 «Про військовий обов?язок і військову службу», у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний сторонній догляд за хворим батьком задоволенню не підлягають також із тих причин, що законодавством не передбачено такої підстави для звільнення з військової служби для осіб, військову службу яким призупинено.
Крім того, суд вірно зауважив, що позивач просив зобовґязати Військову частину НОМЕР_1 звільнити його з військової служби на підставі пп. «ґ» п.2 ч.4 ст.26 «Про військовий обовґязок і військову службу», тоді як підпункт «ґ» в пункті 2 частини 4 статті 26 «Про військовий обовґзок і військову службу» взагалі відсутній.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, правильно  застосував норми матеріального та процесуального права, відтак рішення суду першої інстанції слід залишити без змін. 
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 червня 2024 року у справі №380/11312/23 -  без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.  

Головуючий суддя	 	М. А. Пліш 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула