П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 грудня 2024 року
м. Київ
Справа № 990/303/24
Провадження № 11-251заі24
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідачки Усенко Є. А.,
суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Гриціва М. І., Губської О. А., Єленіної Ж. М., Короля В. В., Кривенди О. В., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Ступак  О. В., Ткача І. В., Уркевича В. Ю., Шевцової Н. В.,
розглянувши в порядку письмового провадження справу № 990/303/24 за позовом Релігійної організації «Релігійна громада парафія на честь Святого Великомученика Георгія Побідоносця Київської Єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) смт Коцюбинське Бучанського району Київської області» до Президента України про визнання протиправним та скасування Указу від 01.05.2014 № 446/2014, апеляційне провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Релігійної організації «Релігійна громада парафія на честь Святого Великомученика Георгія Побідоносця Київської Єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) смт Коцюбинське Бучанського району Київської області» на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.10.2024 (суддя-доповідачка Бучик А. Ю., судді Берназюк Я. О., Стародуб О. П., Тацій Л. В., Шарапа В. М.),
У С Т А Н О В И Л А:
1.            Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1.1.       Релігійна організація «Релігійна громада парафія на честь Святого Великомученика Георгія Побідоносця Київської Єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) смт Коцюбинське Бучанського району Київської області» (далі - Релігійна організація, позивач) звернулась до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (далі - Касаційний адміністративний суд) як суду першої інстанції з позовною заявою до Президента України, у якій просила визнати протиправним та скасувати Указ Президента України від 01.05.2014 № 446/2014 «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський» (далі - Указ № 446/2014).
1.2.       На обґрунтування позову позивач зазначив, що рішенням Коцюбинської селищної ради від 11.08.2010 № 121 йому в постійне користування було надано в селі Коцюбинське на вул. Пономарьова, 1/1 земельну ділянку площею 0,2 га [кадастровий номер 3210946200:01:042:0167] для будівництва та обслуговування храму. На цій земельній ділянці були побудовані й здані в експлуатацію в березні 2017 року будівлі (храм, трапезна), право власності на які  зареєстровано за Релігійною організацією.
1.3.       24.07.2024 через електронні сервіси Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру Релігійна організація намагалася замовити витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку [кадастровий номер 3210946200:01:042:0167], яка перебуває в її користуванні, проте в автоматичному режимі отримала повідомлення, що такого кадастрового номера не знайдено. Відтак Релігійній організації стало відомо, що земельна ділянка з кадастровим номером 3210946200:01:042:0167 не значиться в публічній кадастровій карті та в Державному земельному кадастрі.
1.4.       У зв`язку із цим Релігійна організація звернулася із запитами до відповідних компетентних органів. З отриманої від Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області та Виконавчого комітету Коцюбинської селищної ради Бучанського району Київської області інформації стало відомо, що земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:75:601:0001 [місцерозташування: місто Київ, Святошинський район, 111 квартал Київського лісництва Комунального підприємства «Святошинське лісопаркове господарство»] має 100 % накладання на земельну ділянку з кадастровим номером 3210946200:01:042:0167, яка перебуває в постійному користуванні позивача. Земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:75:601:0001 було сформовано, внесено до Державного земельного кадастру й віднесено до земель меж національного природного парку «Голосіївський» у зв`язку із розширенням його меж на підставі Указу № 446/2014. Земельну ж ділянку з кадастровим номером 3210946200:01:042:0167 було перенесено до архівного шару Державного земельного кадастру.
1.5.       Посилаючись на те, що на підставі Указу № 446/2014 було протиправно виключено з Державного земельного кадастру відомості про земельну ділянку з кадастровим номером 3210946200:01:042:0167, яка знаходиться у законному володінні Релігійної організації, а на території, в тому числі де знаходиться земельна ділянка позивача, було сформовано та внесено до Державного земельного кадастру відомості про земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:75:601:0001 площею 28,4030 га, вид цільового призначення земельної ділянки «09.03; для цілей підрозділів: 09.01-09.02, 09.04-09.05 - для збереження та використання земель природно-заповідного фонду» з видом обмеження у використанні земельної ділянки «Національні природні парки», позивач вважає, що Указ № 446/2014 порушує його права та законні інтереси, а тому його має бути визнано протиправним та скасовано.
1.6.       У позовній заяві позивач зазначив, що йому стало відомо про порушення його прав у вересні 2024 року з листів Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області та Виконавчого комітету Коцюбинської селищної ради Бучанського району Київської області; раніше довідатися про порушення своїх прав, не міг, оскільки до внесення відомостей до Державного земельного кадастру про земельні ділянки природно-заповідного фонду отримати інформацію, за рахунок яких земель було розширено межі національного природного парку «Голосіївський», було неможливо. З огляду на ці обставини позивач вважав, що не пропустив строку звернення до адміністративного суду з цим позовом.
2.            Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції, ухваленого щодо позовної заяви Релігійної організації
2.1.       Касаційний адміністративний суд ухвалою від 16.10.2024 позовну заяву Релігійної організації повернув позивачу на підставі норм частини другої статті 123, пункту 9 частини  четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).
2.2.       Касаційний адміністративний суд висновок щодо підстав для повернення позовної заяви вмотивував такими аргументами:
- Указ № 446/2014 опублікований в офіційних друкованих виданнях 07.05.2014 (газета «Урядовий кур`єр»), набрав чинності з 17.05.2014 (через 10 днів після його опублікування); з позовною заявою позивач звернувся 20.09.2024, тобто з пропуском шестимісячного строку звернення до адміністративного суду, установленого частиною другою статті 122 КАС;
- пропущений позивачем строк ніяк не вкладається в межі «розумного» та не свідчить про те, що позивач не мав реальної можливості не лише дізнатися про існування згаданого Указу в момент його опублікування, але й оскаржити його раніше до суду;
- позивач на пропозицію в ухвалі Касаційного адміністративного суду від 30.09.2024, якою позовна заява Релігійної організації була залишена без руху, не вказав поважних підстав, які б давали можливість поновити йому строк на оскарження до суду Указу № 446/2014. Доводи Релігійної організації в заяві про поновлення строку звернення до адміністративного суду від 10.10.2024 про неможливість реалізації права на розпорядження належним нерухомим майном, розташованим на земельній ділянці, якої стосуються норми Указу № 446/2014, не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду з цим позовом, а лише свідчать про намагання позивача захистити порушені, на його думку, цивільні права в адміністративному порядку.
3.            Короткий зміст та обґрунтування вимог, наведених в апеляційній скарзі
3.1.       Релігійна організація подала апеляційну скаргу на ухвалу Касаційного адміністративного суду від 16.10.2024, в якій просить її скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
3.2.       Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач посилається на те, що оскаржувана ухвала не відповідає таким вимогам до судового рішення, як законність та обґрунтованість.
3.3.       Згідно з доводами позивача суд першої інстанції протиправно відмовив йому у поновленні строку звернення до адміністративного суду, порушив норми статті 55 Конституції України щодо гарантування права на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
3.4.       Зазначає, що в суду першої інстанції не було законних підстав прирівняти факт офіційного оприлюднення Указу № 446/2014 до факту порушення прав позивача, тоді як норми статті 122 КАС пов`язують початок перебігу строку звернення до адміністративного суду з позовом саме з порушенням права (свобод, законного інтересу). 
Позивач доводить, що порушення його прав на земельну ділянку пов`язано не з фактом набрання Указом № 446/2014 чинності, а з його дією, що породжує певні правові наслідки, зокрема й порушення охоронюваних законом прав позивача.
Про такі несприятливі правові наслідки дії Указу № 446/2014 щодо себе Релігійна організація дізналася у вересні 2024 року з листів Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області та Виконавчого комітету Коцюбинської селищної ради Бучанського району Київської області. А передувало цьому звернення позивача у зв`язку з наміром здійснити реконструкцію будівель із запитом до Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3210946200:01:042:0167, на яку йому видано державний акт на право постійного користування від 02.12.2010, та отримання інформації, що земельна ділянка з таким кадастровим номером не зареєстрована. 
4.            Рух апеляційної скарги
4.1.       Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 06.11.2024 відкрила апеляційне провадження за апеляційною скаргою Релігійної організації на ухвалу Касаційного адміністративного суду від 16.10.2024, а ухвалою від 21.11.2024 призначила справу до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
5.            Позиція відповідача щодо апеляційної скарги позивача
5.1.       Офіс Президента України, який відповідно до Указу Президента України від  30.04.2020 № 162/2020 «Про забезпечення самопредставництва Президента України та створених ним допоміжних органів і служб у судах України» здійснює самопредставництво Президента України в судах, у відзиві на апеляційну скаргу, погоджуючись із наведеними в ухвалі Касаційного адміністративного суду від 16.10.2024 підставами повернення позовної заяви Релігійної організації, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а зазначену ухвалу - без змін.
6.            Норми права, які регулюють спірні правовідносини, та висновки Великої Палати Верховного Суду щодо їх застосування у цій справі
6.1.       Заслухавши суддю-доповідачку, дослідивши матеріали справи та наведені в апеляційній скарзі доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
6.2.       Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
6.3.       Згідно із частиною першою статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
6.4.       Частиною першою статті 5 КАС визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
6.5.       Право на судовий захист реалізується особою шляхом подання позовної заяви до адміністративного суду, яку відповідно до частини першої статті 122 КАС може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
6.6.       Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 КАС).
6.7.       Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть установлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина  третя цієї статті).
6.8.       Правові наслідки пропуску строку звернення до адміністративного суду визначені у статті 123 КАС.
6.9.       Так, відповідно до частини першої цієї статті у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
6.10.    Якщо заяву не буде подано в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (частина друга статті 123 КАС).
6.11.    Норми КАС не дають визначення поважних причин пропуску строку звернення до адміністративного суду. Вочевидь такими є обставини, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення особою процесуальних дій щодо звернення з позовною заявою у визначений законом строк; є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом; або пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Обставини такого роду, якщо на них посилається особа, повинні бути підтверджені відповідними доказами. 
6.12.    Інститут строків звернення до адміністративного суду сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до реалізації права на звернення до суду. Встановлюючи такі строки, законодавець обмежив час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після того, як такі строки сплили, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Недотримання строків, про які йдеться, зумовлює визначені законом правові наслідки.
6.13.    Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.
6.14.    Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
6.15.    У пункті 41 рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ вказав: «…Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак, такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою… У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо… коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків».
6.16.    Правила регулювання строків для подання скарги мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані [див. рішення ЄСПЛ від 28.10.1998 у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada Cavanilles v. Spain), заява № 28090/95, пункт 45; від 21.12.2010 у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» (Peretyaka and Sheremetyev v. Ukraine), заяви № 17160/06 та № 35548/06, пункт 34].
6.17.    У справі «Устименко проти України» ЄСПЛ зазначив, що сама концепція «поважних причин» не є чіткою, тому для національних судів ще важливішим було вказати причини свого рішення про поновлення пропущеного строку і відновлення провадження у справі заявника.
Якщо строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.
6.18.    Установлено, що Указом № 446/2014 змінено межі національного природного парку «Голосіївський» шляхом розширення його території на 6462,62 гектара за рахунок земель Київського комунального об`єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд», що включаються до складу національного природного парку «Голосіївський» без вилучення у землекористувача.
6.19.    З огляду на правову природу Указу № 446/2014 як індивідуально-правового акта у правовідносинах щодо звернення до адміністративного суду з позовом про його оскарження (визнання протиправним та скасування) застосовується визначений частиною другою статті 122 КАС шестимісячний строк, який у правовідносинах з позивачем обчислюється з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав (інтересів) цим Указом. Іншого законом не встановлено.
6.20.    Відповідно до частини першої статті 1 Указу Президента України від 10.06.1997 № 503/97 «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності» закони України, інші акти Верховної Ради України, акти Президента України, Кабінету Міністрів України не пізніш як у п`ятнадцятиденний строк після їх прийняття у встановленому порядку і підписання підлягають оприлюдненню державною мовою в офіційних друкованих виданнях.
6.21.    Указ № 446/2014 опублікований в офіційному виданні - газеті «Урядовий кур`єр» за 07.05.2014, набрав чинності 17.05.2014, що за загальним правилом дозволяє обчислювати строк на його оскарження в суді з наступного після набрання чинності дня (з 18.05.2014). 
6.22.    Натомість позивач звернувся до Касаційного адміністративного суду з позовом про оскарження Указу № 446/2014 лише 20.09.2024.
6.23.    Частиною другою статті 122 КАС чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
6.24.    Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави виснувати про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Щоб переконатись, що особа могла і повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод, інтересів), суд повинен установити обставини, які б беззаперечно свідчили, що обізнаність особи була ймовірною, а ступінь ймовірності був високим і достатнім для висновку, що строк звернення до суду особа пропустила з поважних причин.
6.25.    Та обставина, що указ був опублікований в офіційному друкованому виданні, передбачає достатній ступінь ймовірності, що особа, якої він [указ] стосується, може бути ознайомлена з його змістом з дати опублікування, за винятком випадків, коли особа наводить інші доводи. У разі якщо особа посилається на обставини, які виключають для неї можливість бути обізнаною про указ із цієї дати [дати опублікування в офіційному друкованому виданні], вона повинна довести ці обставини, а суд, у свою чергу, на підставі оцінки доказів, які є у справі, прийняти рішення щодо достатності підстав для визнання причин пропуску строку звернення з позовом поважними.
6.26.    Як уже було зазначено, позивач стверджує, що порушення його прав у частині реалізації правомочностей щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3210946200:01:042:0167 пов`язане не з фактом набрання чинності Указом № 446/2014, а з його дією (виконанням), а це породжує певні правові наслідки, які власне й спричиняють порушення його прав. Відповідно до доводів позивача про таку негативну дію зазначеного Указу щодо своїх прав на нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці в смт Коцюбинському на вулиці Пономарьова, 1/1 він дізнався у вересні 2024 року після з`ясування дійсного стану речей щодо земельної ділянки, на якій розташовані належні йому будівлі, розпорядження якими для нього через дію Указу стало неможливим. 
6.27.    Водночас позивач як у заяві про поновлення строку на звернення до суду, так і в апеляційній скарзі не наводить доводу, що він не знав про Указ № 446/2014 до вказаного ним часу. Те, що позивач такого доводу не наводить, об'єктивно відповідає тривалості часу, протягом якого Указ № 446/2014 є чинним, а також правовим наслідкам, породженим ним, - передачі земель до складу національного природного парку «Голосіївський».
6.28.    Територія національного природного парку «Голосіївський» є територією природно-заповідного фонду, охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення та використання, а, як стверджує позивач, земельна ділянка, на якій розташоване його нерухоме майно, саме згідно з Указом № 446/2014 була включена до скаду національного природного парку «Голосіївський». У зв`язку із цим цілком логічно, що упродовж такого тривалого часу [більше 10 років] позивач не міг не знати про зміну у правовому статусі земель, яких стосуються норми Указу № 446/2014. Тим паче, схему розширення національного природного парку «Голосіївський» було опубліковано в засобах масової інформації, а межі національного природного парку «Голосіївський» винесли на публічну кадастрову карту в 2021 році, про що офіційно інформувало Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України на своїх інтернет-ресурсах.
6.29.    До того ж, як свідчить інформація з Єдиного державного реєстру судових рішень, обставини щодо правового стану земель національного природного парку «Голосіївський» були предметом дослідження та оцінки суду в ряді справ. Так, відповідно до ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 05.08.2022 у справі № 759/9157/22 у кримінальному провадженні за № 12022100080001216 (відомості про кримінальне провадження внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01.06.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 197-1 Кримінального кодексу України) розглядались, зокрема, матеріали звернення в. о. директора національного природного парку «Голосіївський» стосовно незаконних дій, зокрема, релігійної громади на честь Святого Великомученика Георгія «УПЦ» щодо самовільного зайняття земельної ділянки на території національного природного парку «Голосіївський» без відповідних дозвільних документів: у кварталі 111 Київського лісництва [відповідає місцезнаходженню земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:75:601:0001] виявлені земельні ділянки, що були надані відповідно до рішень Коцюбинської селищної ради на порушення вимог чинного законодавства.
6.30.    Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що зазначені вище обставини в сукупності є вагомими і дають підстави вважати, що позивач не спростував презумпцію можливості знати про стан своїх прав після оприлюднення Указу № 446/2014. 
6.31.    Велика Палата Верховного Суду наголошує, що підставою для поновлення пропущеного строку на звернення до адміністративного суду можуть бути визнані лише обставини, які становили об`єктивну непереборну перешкоду для звернення до суду. Натомість позивач як у заяві про поновлення строку звернення до суду, так і в апеляційній скарзі таких обставин не вказав.
6.32.    Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позовної заяви Релігійної організації відповідно до частини четвертої статті 169 та частини  другої статті 123 КАС через пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду, оскільки поважних причин, які унеможливили його звернення до суду у строк, визначений частиною другою статті  122 КАС, позивач не навів.
6.33.    Інші міркування і твердження позивача в апеляційній скарзі не спростовують правильності правових висновків Касаційного адміністративного суду, викладених в оскаржуваній ухвалі.
7.            Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
7.1.       Згідно з пунктом 1 частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
7.2.       Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
7.3.       Оскільки суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви Релігійної організації до Президента України про визнання протиправним та скасування Указу № 446/2014, правильно застосував норми процесуального права, апеляційну скаргу Релігійної організації слід залишити без задоволення, а ухвалу Касаційного адміністративного суду від 16.10.2024 - без змін.
Керуючись статтями 243, 266, 315, 316, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Релігійної організації «Релігійна громада парафія на честь Святого Великомученика Георгія Побідоносця Київської Єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) смт Коцюбинське Бучанського району Київської області» залишити без задоволення.
Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.10.2024 у справі № 990/303/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідачка                                                                                               Є. А. Усенко
Судді:                                                О. О. Банасько                                            О. В. Кривенда
                                                О. Л. Булейко                                              С. Ю. Мартєв
                                                            І. А. Воробйова                                            К. М. Пільков
                                                М. І. Гриців                                                   О. В. Ступак
                                                О. А. Губська                                               І. В. Ткач
                                                Ж. М. Єленіна                                              В. Ю. Уркевич
                                                В. В. Король                                                 Н. В. Шевцова