Дата документу 15.01.2025 Справа № 332/1476/23

Запорізький апеляційний суд

 
Єдиний унікальний № 332/1476/23                 Головуючий у 1 інстанції: Погрібна О.М.
Провадження № 22-ц/807/211/25 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року   м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючої: Кочеткової І.В.,
суддів: Гончар М.С.,
Подліянової Г.С.,
секретар: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві володіння та користування шляхом виселення, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2024 року, повний текст якого складено 29 жовтня 2024 року,
ВСТАНОВИВ:
У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до ОСОБА_2  про усунення перешкод у праві володіння та користування шляхом виселення. 
В обґрунтування позову зазначала, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Квартира належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. В квартирі проживає її брат ОСОБА_2 , якого ІНФОРМАЦІЯ_1 знято з реєстрації місця проживання за заявою позивачки. Але, не зважаючи на це, відповідач ОСОБА_2 продовжує проживати в квартирі, на вимоги власника квартири звільнити приміщення не реагує. Крім того, відповідач замінив замок в квартирі, що позбавляє можливості ОСОБА_1 потрапити до квартири та на свій розсуд користуватися та розпоряджатися даним житлом, що це суперечить її інтересам. 
Позивач неодноразово зверталася (звернення від 07.10.2022р., 14.10.2022., 13.02.2023р.) до відділення поліції № 1 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області з заявами про те, що гр. ОСОБА_2 змінив замки до квартири та не відкриває двері, чим перешкоджає їй як новому власнику цього житла у користуванні ним. 
Як зазначає позивач, ще за життя матері відповідач ОСОБА_2 вчиняв домашнє насильство психологічного і фізичного характеру як до матері, так і до неї, неодноразово викликалася поліція, були складені термінові заборонні приписи стосовно кривдника. 
Відповідач користується комунальними послугами, за які нічого не сплачує, тим самим кожен день збільшується заборгованість за використані комунальні послуги.
Все вищезазначене свідчить про те, що відповідач ОСОБА_2 порушує право позивачки на самостійне володіння, розпорядження та користування її особистим майном. 
Дії відповідача суперечать конституційному праву позивачки на особисту власність. 
Оскільки відповідач чинить перешкоди позивачці у користуванні належним їй житлом, позивач самостійно у позасудовому порядку не має можливості усунути перешкоди в користуванні власністю, вважає, що такі перешкоди підлягають усуненню в судовому порядку. Добровільно відповідач відмовляється звільняти квартиру, а позивачка ОСОБА_1 самостійно не має можливості його виселити. 
Зважаючи на викладене, позивачка просила усунути перешкоди у праві володіння та користування власністю шляхом виселення відповідача ОСОБА_2 з квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2024 року в задоволенні позову відмолено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Петрової М.О. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що спірна квартира належить позивачці на підставі свідоцтва про право на спадщину від 10 лютого 2023 року. Відповідача 13 лютого 2023 року знято з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, проте останній продовжує в ній проживати, не сплачує за комунальні послуги, змінив замки, що позбавляє позивача права користуватися та розпоряджатися власним житлом, а також потрапити до нього. Звертає увагу, що вона не має іншого житла, вимушена проживати в будинку, який їй надали як тимчасовий прихисток чужі люди.
Також вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, які відносини були між позивачем та попереднім власником квартири – їх матір`ю.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що спірна квартира є його єдиним місцем проживання. Він вселився в неї зі згоди попереднього власника, своєї матері, проживає в квартирі тривалий час. Натомість позивачка має інше постійне місце проживання, в квартирі ніколи не проживала. Приймаючи у спадок від матері спірне житло, вона була добре обізнана про його право користування квартирою. 
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що відповідач вселився до спірної квартири зі згоди попереднього власника, де проживає та був зареєстрований тривалий час (близько 20 років), іншого житла не має. Натомість, позивачка не зареєстрована та не мешкає в спірній квартирі, має інше житло для проживання, а тому могла передбачати подальші наслідки набуття права власності на спірне житло. В даному випадку право позивачки на майно не може бути захищено шляхом виселення відповідача, який внаслідок цього стане безхатченком, що стане надмірним тягарем та порушуватиме його право на повагу до житла, яке є постійним та єдиним місцем його проживання.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_3 .
09 вересня 2021 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким вказану квартиру заповіла своїй дочці ОСОБА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла (т.1 а.с. 10).
10 лютого 2023 року ОСОБА_1 отримала у приватного нотаріуса Салтан В.В. свідоцтво про право на спадщину № 373 за заповітом, відповідно до якого вона набула право власності на спірну квартиру АДРЕСА_3 (т.1 а.с. 11, 12).
Згідно інформації за № 01-17/01/0361 від 06.03.2023, яка була надана на адвокатський запит адвокату позивачки ОСОБА_4 , за відомостями департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, 13.02.2023 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , було знято з реєстрації місця проживання в спірній квартирі за заявою власника ОСОБА_1 (т.1 а.с 13).        
З наданої відповідачем копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та довідки про реєстрацію місця проживання особи від 17.08.2022 встановлено, що з 24.02.2004 він був зареєстрований у спірній квартирі (т.1 а.с. 109, 164).
Згідно з інформаційними довідками № 337369556 від 29.06.2023, № 390641636 від 13.08.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_2 , об`єкти нерухомості за останнім не зареєстровані (т.1 а.с. 64, 162).
З наданих відповідачем відомостей з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 22.07.2024, за період з 4 кварталу 2023 року по 1 квартал 2024 року встановлено, що відповідач за вищезазначений період отримав 40963,64 гривні, останнє місце роботи: Центральний відділ освіти Департаменту освіти Запорізької міської ради (т.1 а.с. 165).
Також відповідачем надані квитанції про сплату комунальних послуг: 100,00 гривень на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія Газ України» від 10.08.2024 від імені померлої ОСОБА_3 ; 100,00 гривень на рахунок Комунального підприємства «Водоканал» від 10.08.2024 від імені померлої ОСОБА_3 ; 100,00 гривень на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Вельтум-Запоріжжя» від 10.08.2024 від імені померлої ОСОБА_3 ; 112,60 гривень на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» від 10.08.2024 від імені померлої ОСОБА_3 (т.1 а.с. 160).
На підтвердження позовних вимог позивачкою надані: «Талон-повідомлення єдиного обліку» № 17678 від 07.10.2022 про те, що 07.10.2022 о 11:19 до ВП № 1 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області надійшло повідомлення зі служби 102 від ОСОБА_1 про те, що за адресою: АДРЕСА_2 , впродовж місяця заявниця не була в квартирі своєї померлої матері, зараз там знаходиться невідомий чоловік, який не відчиняє двері; «Талон-повідомлення єдиного обліку» № 18286 від 14.10.2022 про те, що 14.10.2022 о 16:18 до ВП № 1 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області надійшло повідомлення зі служби 102 від ОСОБА_1 про те, що за адресою: АДРЕСА_2 , конфлікт з відомим з приводу спадщини на квартиру; «Талон-повідомлення єдиного обліку» № 18436 від 17.12.2021 про те, що брат заявниці ОСОБА_2 викрав картку матері (банківську) та зняв грошові кошти в сумі 5000 гривень (т.1 а.с. 14-16).
Однак суду не надано доказів того, що вищевказані обставини підтвердились.
За терміновим заборонним приписом стосовно кривдника серії АА №256789 від 12 лютого 2022 року, складеним стосовно ОСОБА_2 , у зв`язку із вчиненням ним домашнього насильства психологічного характеру по відношенню до сестри ОСОБА_1 , вжито захід у вигляді заборони на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи та заборона в будь-якій спосіб контактувати з постраждалою особою терміном на 5 діб, до 17:30 годин 17.02.2022 (т.1 а.с. 18).
За терміновим заборонним приписом стосовно кривдника серії АА №256788 від 12 лютого 2022 року, складеним стосовно ОСОБА_2 , у зв`язку із вчиненням ним домашнього насильства психологічного характеру по відношенню до матері ОСОБА_3 , вжито захід у вигляді заборони в будь-якій спосіб контактувати з постраждалою особою терміном на 5 діб, до 17:30 годин 17.02.2022 (т.1 а.с. 19).
В листі начальника ВП № 1 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області від 13.03.2023, адресованого адвокату Петровій М. щодо звернень ОСОБА_1 до ВП № 1 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області, зазначається, що заява ОСОБА_1 від 13.02.2023 про те, що заявниця вступила у спадщину, але брат не пускає її в квартиру, звернення було розглянуто згідно із Законом України «Про звернення громадян» (т.1 а.с. 17).
Судом встановлено, що померла ОСОБА_3 є матір`ю сторін, які, відповідно, є рідними братом та сестрою, що ними не оспорюється.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 89 ЦПК України).
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
За приписами статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника житла користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена сім`ї.
Статтею 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Приписами статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
У частині першій статті 402 ЦК України зазначено, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється у разі, зокрема припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Отже, аналіз положень ЖК України та ЦК України свідчить про те, що у частині першій статті 156 ЖК України не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.
Однак, згідно статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства»  від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України», заява № 17365/14, зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Визначення «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, а й також стосувався якості такого закону. Зокрема, приписи закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Отже, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна потреба для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення. Відтак будь-який спір про припинення права користування житлом та виселення має вирішуватися з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Як зауважила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року
у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися, зокрема, з урахуванням обставин щодо наявності чи відсутності іншого житла, а також із дослідженням питання дотримання балансу між захистом права власності позивача як власника житла та захистом права відповідача на користування житлом.
Колегія суддів зауважує, що факт переходу права власності на квартиру до іншої особи як такий не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі й колишніх.
Законність виселення, яке фактично  є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.
Суд першої інстанції надав оцінку підставам для подальшого проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі, оскільки навіть якщо право на зайняття житлового приміщення, яке існувало на час вселення, нині вже припинилося, особа вправі мати можливість, щоб таке її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, що відповідає приписам міжнародного права, практиці ЄСПЛ та Верховного Суду.
Відповідач ОСОБА_2 був зареєстрований у спірній квартирі з 24 лютого 2004 року зі згоди власника квартири своєї матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , і на час розгляду справи проживає у спірній квартирі, що визнається сторонами.
Також відповідач ОСОБА_2 вселився у спірну квартиру як член сім`ї її попереднього власника ОСОБА_3 , набувши право користуванням чужим майном. Ці обставини визнаються сторонами.
Отже, відповідач вселився до спірної квартири зі згоди попереднього власника, де проживає та був зареєстрований близько 20 років.
       В матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_2  має у власності інше житло.
Суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_1 не зареєстрована та не мешкає в спірній квартирі, має інше житло для проживання.
Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 , та фактичне місце проживання: АДРЕСА_5 (як внутрішньо переміщена особа).
З огляду на характер родинних відносин між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (сторони є рідними братом та сестрою; колишній власник будинку була матір`ю позивачки та відповідача) та зважаючи на вказані у позовній заяві обставини, позивач як до, так і після прийняття спадщини була обізнана про обтяження спірної квартири  правом користування житлом членів сім`ї колишнього власника, тобто позивачка могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості при прийнятті спадщини.
Позивачка не надала доказів того, що відповідачу належить на праві власності чи іншому речовому праві житло, в яке він міг би вселитися, для того щоб стверджувати, що виселення зі спірної квартири не становитиме для нього надмірного тягаря і втручання у право на житло, а також що відповідач не є тією особою, яка може стати безхатченком.
Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.
Необхідність і пропорційність підстав для виселення відповідача, який з 2004 року проживає у спірній квартирі, позивачкою не доведено.
З огляду на вищенаведене, твердження позивачки про те, що проживання відповідача в належній їй квартирі порушує її право власності є неприйнятними.
Суд першої інстанції врахував висновки Верховного Суду про те, що неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Виселення   ОСОБА_2  може призвести до виникнення негативних для нього наслідків, пов`язаних з відсутністю в особи житла, а з урахуванням його доходів, навіть наймання житла буде надмірним тягарем.
Апеляційний суд не встановив достатньої та пропорційної необхідності у захисті прав ОСОБА_1 як власника житла на користування квартирою, у якій вона не проживає та зареєстрована, мешкає за іншою адресою, шляхом серйозного втручання у право відповідача на повагу до житла, в якому він зареєстрований 20 років.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши повно та всебічно наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні спору врахував положення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, надав належну оцінку тому, чи відповідатиме виселення ОСОБА_2 із спірної квартири без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у статті 8 Конвенції, чи є таке втручання у право відповідача на житло пропорційним, із урахуванням тривалого проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі, яка є єдиним його житлом, та обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.
Висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.
       Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не сплачує за комунальні послуги не є достатньою підставою для виселення. Суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачка не позбавлена права звернутися до відповідача з відповідними вимогами щодо стягнення частини понесених нею витрат на сплату комунальних послуг.
       Неприязні стосунки між відповідачем на колишнім власником квартири не спростовують того факту, що ОСОБА_2 зареєстрований та проживає у спірній квартирі 20 років, а його законність виселення має бути оцінена на предмет пропорційності такого втручання.
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Петрова Марина Олександрівна, залишити без задоволення.
Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2024 року в цій справі залишити без змін.
Повний текст постанови складено 16 січня 2025 року.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови. 
Головуюча: І.В. Кочеткова
Судді: М.С. Гончар
        Г.С. Подліянова