Справа № 129/2185/24
Провадження № 22-ц/801/226/2025
Категорія: 68
Головуючий у суді 1-ї інстанції Капуш І. С.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2025 року	Справа № 129/2185/24	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,
з участю секретаря судового засідання Куленко О. В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Гайсинського районного суду Вінницької області у складі судді Капуша І. С. від 20 листопада 2024 року про залишення без розгляду позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Гайсинської міської ради, про застосування спільної батьківської опіки над малолітньою дитиною,

в с т а н о в и в:

05 липня ОСОБА_1 звернувся з цим позовом, за яким просив визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , почергово з кожним із батьків: два тижні з батьком ОСОБА_1 , в АДРЕСА_1 , два тижні з матір`ю ОСОБА_2 в АДРЕСА_2 .
Покликався на те, що з 19 липня 2019 року по 03 серпня 2023 року перебував у шлюбі з  ОСОБА_2 , від якого мають сина ОСОБА_3 , який після розірвання шлюбу залишився проживати з матір`ю.
Він намагається підтримувати особисте спілкування з сином, брати участь у його вихованні, зокрема у порядку, встановленому органом опіки і піклування відповідно до рішення виконавчого комітету Гайсинської міської ради від 21 червня 2023 року, але мати дитини йому у цьому перешкоджає.
Ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 20 листопада 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Гайсинської міської ради, про застосування спільної батьківської опіки над малолітньою дитиною залишено без розгляду на підставі пункту 4 частини першої статті 257 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК України).
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що з наявних у справі матеріалів вбачається, що на час подання позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Гайсинської міської ради, про застосування спільної батьківської опіки над малолітньою дитиною (справа № 129/2185/24) в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Гайсинської міської ради, відділ «Центр надання адміністративних послуг та державної реєстрації» виконавчого комітету Гайсинської міської ради, про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без письмової згоди батька, визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів (справа № 129/831/23) 09 березня 2023 року вже було відкрито провадження. Про те, що дана справа перебувала на розгляді ОСОБА_1 було достовірно відомо, неодноразово судом в межах пункту 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України йому роз`яснювалось право подання зустрічного позову. 24 липня 2024 року в даній справі було закрите підготовче провадження, тобто у відповідача ОСОБА_1 був один рік і чотири місяці для розпорядження своїми правами в частині статті 194 ЦПК України.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, невідповідність висновків, викладених в ухвалі суду, обставинам справи, просив ухвалу Гайсинського районного суду Вінницької області від 20 листопада 2024 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що предмет і підстави позову у справі № 129/831/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Гайсинської міської ради, відділ «Центр надання адміністративних послуг та державної реєстрації» виконавчого комітету Гайсинської міської ради, про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без письмової згоди батька, визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів та у цій справі не є тотожними.
ОСОБА_2  подала відзив на апеляційну скаргу, за яким просила залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, як таку, що постановлена з дотриманням норм процесуального права, відповідно до обставин справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Частиною першою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Встановлено, що у березні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до Гайсинського районного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Гайсинської міської ради, відділ «Центр надання адміністративних послуг та державної реєстрації» виконавчого комітету Гайсинської міської ради, про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без письмової згоди батька, визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів. Зокрема ОСОБА_2 просила суд визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею. Ухвалою цього суду від 09 березня 2023 року відкрито провадження у справі (справа № 129/831/23). Підготовче засідання призначено на 10 травня 2023 року, а закінчено воно було 24 липня 2024 року.
04 липня 2024 року (до завершення підготовчого засідання у справі № 129/831/23) ОСОБА_1 подав новий позов до ОСОБА_2 , за яким просив визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , почергово з кожним з батьків: два тижні з ним в АДРЕСА_1 , два тижні з матір`ю ОСОБА_2 в АДРЕСА_2 .
Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою Гайсинського районного суду Вінницької області 05 липня 2025 року головуючою у справі визначено суддю Бондар О. В.
07 липня 2024 року суддя Бондар О. В. заявила самовідвід, який задоволено ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області того ж дня, а справу за результатами повторного автоматизованого розподілу передано судді Дєдову С. М.
17 липня 2024 року самовідвід заявив суддя Дєдов С. М., а 18 липня того ж року він був задоволений, справа 19 липня 2024 року передана судді Капушу І. С., який 22 липня 2024 року відкрив у ній провадження.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення, обов`язковість судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України)  кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.
Як визначає Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 676/58/17-ц спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Як правило суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Обрання конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (Близькі за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц).
Надаючи правову оцінку належності обраного особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Європейської конвенції про права людини. Так у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.
Зі змісту цих норм та висновків ЄСПЛ випливає загальне правило - ефективний спосіб захисту - такий, за умови застосування якого «один спір має вирішуватися судами лише один раз, по одному спору має прийматися лише одне судове рішення». Тобто після ухвалення остаточного судового рішення у справі відбувається повне відновлення порушеного, невизнаного або оспорюваного права позивача. Якщо ж для такого відновлення може виникнути необхідність у повторному зверненні за судовим захистом, такий спосіб захисту визнати ефективним неможна.
Сімейні права мають свої особливості порівняно з рештою цивільних прав особи, оскільки у своїй більшості вони належать спільно членам сім`ї.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України (далі СК України) передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
Суд - це фактично останній інструмент, який підлягає використанню при вирішенні сімейних спорів, коли спір неможливо вирішити іншим шляхом.
Водночас розлучення має відбутися таким чином, щоб батько і матір як і раніше співпрацювали при виконанні батьківських обов`язків.
Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати, як мінімум, два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: а) погляди дитини; б) індивідуальність дитини; в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; г) піклування; захист і безпека дитини; ґ) вразливе положення; д) право дитини на здоров`я; е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19). Також підлягають врахуванню: а) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; б) стосунки між дитиною і батьками в минулому; в) бажання батьків бути опікунами; г) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; ґ) бажання дитини.
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
У постанові від 04 грудня 2024 року у справі № 295/13519/22 Верховний Суд дійшов таких висновків:
« ІНФОРМАЦІЯ_2 № 14 від 29 травня 2013 року Комітет ООН з прав дитини зазначив, що в інтересах дитини доцільно виходити зі спільної батьківської відповідальності. Приймаючи рішення в інтересах дитини, суддя має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками.
У Резолюції «Рівність і спільна батьківська відповідальність: роль батька» від 02 жовтня 2015 року № 2079 Парламентська Асамблея Ради Європи підкреслила необхідність поваги органів влади держав-членів до права батьків нести спільну відповідальність, забезпечивши, щоб сімейне право передбачало у разі роздільного проживання батьків або розірвання шлюбу можливість спільної опіки над дітьми в їх найкращих інтересах на основі взаємної згоди між батьками (пункт 2).
Парламентська Асамблея Ради Європи звернула увагу, що розвиток спільної батьківської відповідальності допомагає подолати гендерні стереотипи щодо ролей, які нібито призначаються жінкам і чоловікам у сім`ї, і є очевидним відображенням соціологічних змін, які відбулися за останні п`ятдесят років в організації приватної та сімейної сфер (пункт 4).
Спільна фізична опіка (розподіл батьківського часу) розглядається як координація між дорослими у їхніх батьківських ролях і здатність, у свою чергу, підтримувати та допомагати один одному, особливо у період воєнного стану, має покращити співпрацю між батьками та зменшити ризик потенційних суперечок, оскільки така модель вільна від тягаря переможець-переможений.
Водночас труднощі, пов`язані із спільною опікою, належать до початкового періоду адаптації, і завдяки тривалому контакту батьків ці труднощі поступово зникають. Спільна фізична опіка сприяє відкритому спілкуванню між батьками, мінімізації конфліктів та розчарувань, приносить користь стосункам матір-дитина і батько-дитина.
З урахуванням вищезазначеного, при вирішенні спору між розлученими батьками про визначення місця проживання дитини суд з урахуванням обставин справи має право розглянути питання щодо визначення місця проживання дитини з одним із батьків із забезпеченням контакту дитини з іншим з батьків чи застосування спільної фізичної опіки з почерговим проживанням дитини у помешканні кожного з батьків за відповідним графіком. У постановах від 26 жовтня 2022 року у справі № 750/9620/20 (провадження № 61-7187св22), від 04 жовтня 2023 року в справі № 208/4667/20 (провадження № 61-6229св23), від 14 грудня 2022 року у справі № 742/2571/21 (провадження № 61-10119св22), від 10 січня 2024 року у справі № 183/3958/20 (провадження № 61-13463св23), від 16 лютого 2024 року у справі № 465/6496/19 (провадження № 61-16408св23) Верховний Суд звертав увагу на можливість застосування судами моделі спільної фізичної опіки батьків над дитиною».
Тобто не залежно від того, чи заявляють сторони окремо вимогу про встановлення спільної фізичної опіки над дитиною, суд повинен розглянути таку можливість при вирішенні спору одного з батьків чи їх обох (за наявності зустрічного позову) про визначення місця проживання дитини з одним із них.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України).
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Як правильно встановив суд першої інстанції сторонами у справі № 129/831/23 та у цій справі є колишнє подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Предметом позову в обох справах є визначення місця проживання їх малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому не має значення як саме сформульована відповідна вимога у кожній із позовних заяв (визначити місце проживання дитини з матір`ю чи почергово з кожним з батьків), тому що, як зазначалось вище, незалежно від конкретного змісту позовних вимог у спорах про визначення місця проживання дитини, суд зобов`язаний визначити таке місце чи передати дитину під спільну фізичну опіку обох батьків відповідно до найкращих інтересів дитини.
Підставою ж обох позовів (обставинами які підлягають встановленню судом для визначення місця проживання дитини) є: ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Такі базові елементи, за яким можна оцінити найкращі інтереси дитини, як: а) погляди дитини; б) індивідуальність дитини; в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; г) піклування; захист і безпека дитини; ґ) вразливе положення; д) право дитини на здоров`я; е) право дитини на освіту. Такі обставини, які підлягають врахуванню: а) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; б) стосунки між дитиною і батьками в минулому; в) бажання батьків бути опікунами; г) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; ґ) бажання дитини.
Чи відображені усі ці обставини у позовній заяві чи відзиві на неї, зустрічній позовній заяві значення також не має.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що для встановлення вказаних обставин сторони повинні надати усі наявні у них докази, але які саме докази подавати згідно з принципами змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства (пункти 4, 5 частини третьої статті 2, статті 12, 13 ЦПК України) вирішують самі сторони.
Позивач зобов`язаний подати наявні у нього докази чи повідомити про них суд разом із поданням позовної заяви (частина друга статті 83 ЦПК України), а відповідач - із поданням відзиву на позовну заяву (частина третя цієї статті).
Отже відповідач, який заперечує проти вимог позивача про визначення місця проживання дитини, може викласти свої заперечення у відзиві на позовну заяву, вказавши своє бачення того, з ким із батьків має проживати дитина (перебувати під їх спільною фізичною опікою), навести відповідні мотиви (підстави) для такого визначення та подати докази на їх підтвердження (стаття 178 ЦПК України).
Відповідач, до якого пред`явлено такий позов, може самостійно сформулювати позовні вимоги про визначення місця проживання дитини, зазначити обставини на їх обґрунтування та подати докази на підтвердження цих обставин і шляхом подання зустрічного позову (стаття 193 ЦПК України).
Разом з тим таке право відповідача є обмеженим процесуальним законом відповідними часовими рамками.
Так згідно з частиною сьомою статті 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. 
Право на подання зустрічного позову обмежене строком на подання відзиву (частина перша статті 193 ЦПК України).
Зловживати процесуальними правами неприпустимо (пункт 11 частини третьої статті 2 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Гайсинської міської ради, відділ «Центр надання адміністративних послуг та державної реєстрації» виконавчого комітету Гайсинської міської ради, про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без письмової згоди батька, визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів (справа № 129/831/23) від 09 березня 2023 року встановлено строк на подання відзиву на позовну заяву, отже й подання зустрічного позову протягом 15 днів з дня вручення копії цієї ухвали ОСОБА_1 . Однак з цим позовом, який за змістом є зустрічною позовною заявою (обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, вони виникають з одних правовідносин і задоволення зустрічного позову виключає задоволення первісного позову), ОСОБА_1 звернувся лише 05 липня 2024 року, тобто через майже рік і чотири місяці після відкриття провадження у справі № 129/831/23, чим фактично штучно намагався створити передумови для подання нових доказів після закінчення строку на їх подання, а також вчинив дії, які можуть свідчити про маніпуляцію автоматизованим розподілом справ між суддями (пункт 2 частини другої статті 44 ЦПК України). На це, зокрема вказує його позиція про залишення без розгляду саме позову ОСОБА_2 у відповідній частині, який, як зазначалось, вже тривалий час перебував в провадженні суду, при чому одночасно з вимогою про стягнення аліментів на користь ОСОБА_2 на малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Згідно з частиною третьою статті 44 ЦПК України якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.
Оскільки одночасно не може існувати таке, що набрало законної сили, рішення суду про визначення місця проживання малолітнього  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 та його ж почергове проживання з батьком та матір`ю, відповідно сторонами у цих справах є ті самі особи, їх предмет і підстави тотожні, хоча й по різному сформульовані, ураховуючи поведінку ОСОБА_3 , який подав позовну заяву, що за своїм змістом є зустрічним позовом, майже через рік і чотири місяці після відкриття провадження у справі № 129/831/23, замість передбачених 15 днів з часу отримання копії ухвали про відкриття провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про залишення позовної заяви ОСОБА_3 без розгляду. 
Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, що тягнуть за собою скасування ухвали суду першої інстанції з направленням справи для продовження розгляду.
       Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 383 ЦПК України апеляційний суд 

постановив:

        Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Гайсинського районного суду Вінницької області від 20 листопада 2024 року - без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       (Повний текст судового рішення виготовлено 21 січня 2025 року).

Головуючий                                                        О. С. Панасюк

Судді:                                                                О. Ю. Береговий

                                                                               Т. М. Шемета