УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 березня 2025 року
м. Київ
справа № 953/2936/23
провадження № 51-416 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої                          ОСОБА_1 ,
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженої ОСОБА_5 , на ухвалу Харківського апеляційного суду від 04 листопада 2024 року,
Короткий зміст вироку, оскаржуваної ухвали та встановлені обставини
За вироком Київського районного суду м. Харкова від 09 липня 2024 року, залишеним без зміни ухвалою Харківського апеляційного суду від 04 листопада 2024 року, ОСОБА_5 засуджено за ч. 5 ст. 111-1 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права обіймати посади пов`язані із організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями на строк 10 років, без конфіскації майна.
Суд визнав ОСОБА_5 винуватою у добровільному зайнятті громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.
За обставин детально наведених у вироку, не пізніше 1 травня 2022 року, більш точний час не встановлено, представниками окупаційної адміністрації держави-агресора було створено відділ, т. зв. «отдел культуры, год молодёжи и спорта Балаклейского территориального управления Изюмского района Харьковской области» (м. Балаклія, вул. Жовтнева, буд. 18, Ізюмського району Харківської області) на основі приміщень та матеріальних цінностей «Відділу культури, молоді, спорту та туризму Балаклійської міської ради Харківської області».
У невстановлений час, але не пізніше 01 травня 2022 року, на території м. Балаклія Ізюмського району Харківської області, у ОСОБА_5 , виник кримінальний протиправний умисел, направлений на добровільне зайняття посади начальника вказаного відділу у незаконному органі влади, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора, створеному на тимчасово окупованій території у м. Балаклія Ізюмського району Харківської області, яка полягала у виконанні організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на території Балаклійської територіальної громади Ізюмського району Харківської області.
Так, ОСОБА_6 на добровільній основі, не пізніше 31 травня 2022 року, погодилася зайняти посаду «начальника відділу культури, молоді і спорту Балаклійського територіального управління Ізюмського району Харківської області» мовою оригіналу - «начальника отдела культуры, молодёжи и спорта Балаклейского территориального управления Изюмского района Харьковской области»), у незаконному органі влади, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора, створеному на тимчасово окупованій території у м. Балаклія Ізюмського району Харківської області.
У подальшому ОСОБА_6 з 01 травня по 11 вересня 2022 року, перебуваючи на вказаній посаді здійснювала організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції, а саме: організовувала та координувала роботу закладів відділу т. зв. «відділу культури, молоді та спорту Балаклійського територіального управління Ізюмського району Харківської області», здійснювала пошук та підбір співробітників до закладів вказаного відділу, стверджувала плани роботи закладів вищезазначеного відділу, затверджувала штатні розписи структурних закладів культури, затверджувала табелі заробітної платні співробітникам закладів культури, перевіряла приміщення закладів відділу культури на предмет пошкоджень будівель та матеріальних цінностей, про що складала відповідні службові записки, організовувала та брала участь у проведені культурно-масових заходів, а саме урочистого заходу т. зв. «Обласний фестиваль руське поле», урочистий захід т. зв. «день прапору російської федерації» та урочистого заходу присвяченому дню заснування міста Балаклія, відвідувала засідання та приймала в них участь у незаконному органі влади, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора, а саме в «Ізюмському територіальному управлінні військової цивільної адміністрації Харківської області».
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник просить скасувати оскаржуване судове рішення, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги вказує, що із показань ОСОБА_5 вбачається, що вона працювала під примусом, а у матеріалах провадження відсутні докази на підтвердження виконання нею організаційно-розпорядчих функцій, документи, надані як докази вини ОСОБА_5 не підписані, на них відсутні відтиски печаток, відсутній наказ про її призначення начальником відділу. Захисник вважає помилковою кваліфікацію дій ОСОБА_5 за ч. 5 ст. 111-1 КК, вважає, що дії її підзахисної необхідно було кваліфікувати за ч. 2 цієї статті.
Суд апеляційної інстанції залишив поза увагою аргументи сторони захисту, узагальнено дав на них відповіді. Ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
При цьому відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Ухвала апеляційного суду - це рішення стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому воно має відповідати тим же вимогам, що й рішення суду першої інстанції, тобто бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, як це передбачено ст. 370 КПК. Крім того, ухвала апеляційного суду за змістом має відповідати вимогам ст. 419 цього Кодексу.
Згідно із ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Апеляційний суд, переглянувши вирок суду першої інстанції у межах поданих апеляційних скарг, наведених вимог процесуального закону дотримався. 
Частиною 5 ст. 111-1 КК, серед іншого, передбачена кримінальна відповідальність за добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.
Під добровільним заняттям посади слід розуміти зайняття громадянином України посади у відповідних незаконно створених органах влади з власної волі та за відсутності фізичного чи психічного примусу, крайньої необхідності. Добровільне зайняття посади є результатом вільного волевиявлення особи, з урахуванням супутніх обставин.
Організаційно-розпорядчі обов`язки - це обов`язки зі здійснення керівництва галуззю промисловості, трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форми власності. Адміністративно-господарські обов`язки - це обов`язки з управління чи розпорядження державним, колективним або приватним майном.
При цьому, відповідальність за ч. 2 ст. 111-1 КК настає за діяння у вигляді добровільного заняття не керівної посади (не пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій) у будь-яких незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у т.ч. в окупаційній адміністрації держави-агресора.
Суд апеляційної інстанції, спростовуючи доводи апеляційної скарги сторони захисту  щодо неправильної кваліфікації дій засудженої, які за змістом аналогічні доводам касаційної скарги, слушно зазначив про вмотивованість та обґрунтованість висновку місцевого суду та правильність кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 5 ст. 111-1 КК. При цьому, місцевий суд обґрунтовано послався на показання свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 . 
Так, свідок ОСОБА_7 , серед іншого зазначила, що ОСОБА_5 в період окупації була керівником відділу культури, проте документів про створення відділу та призначення ОСОБА_5 керівником, вона не бачила. Свідок ОСОБА_8 показала суду, що в період окупації у червні 2022 року до неї прийшов староста села пропонував роботу під прапором рф, повідомив, що відділ культури очолила ОСОБА_5 , однак вона відмовилась, погроз ніяких не було. Свідок ОСОБА_9 показала суду, що у червні 2022 року до неї прийшов староста села пропонував роботу директором будинку культури під прапором рф, сказав, що сам повезе документи до ОСОБА_5 , яка очолила відділ культури при окупаційній владі. Вона відмовилась, примусу ніякого не було. Також від імені ОСОБА_5 до неї приходили, щоб вона передала майно клубу та ключі. Свідок ОСОБА_10 , повідомила суду, що ОСОБА_5 знає, коли по телефону спілкувалась із працівниками відділу культури, вони повідомляли, що ОСОБА_5 у створеній тимчасовій адміністрації рф працювала в.о. начальника відділу культури. Свідок ОСОБА_11 показала суду, що в період окупації ОСОБА_5 працювала в.о. начальника відділу культури, десь у липні 2022 року запрошувала її та інших викладачів на роботу, вона не погодилась, до праці не примушували. Свідок ОСОБА_12 повідомила суду, що в липні 2022 року на прохання ОСОБА_5 прийшла до районної адміністрації, створеної рф. ОСОБА_5 представилась як в. о. начальника відділ культури Ізюмської адміністрації, сказала здати їй ключі від музею. Також ОСОБА_5 пропонувала їй роботу бібліотекара, вона не погодилась. Свідок ОСОБА_13 показав суду, що ОСОБА_5 знає, в період окупації вона працювала в.о. начальника відділу культури. Під час окупації в місті була створена адміністрація рф, працювати нікого не примушували, він про такі випадки не чув, його не примушували працювати. Після деокупації міста в будівлі міської ради бачив документи із підписом ОСОБА_5 як начальника відділу культури, документи передали до СБУ.
Також апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що вищезазначені свідки були попереджені судом про кримінальну відповідальність за надання завідома неправдивих показань і стороною захисту не надано будь-яких об`єктивних доказів, що свідки надавали завідомо неправдиві показання, мають особисту зацікавленість щодо розгляду цього кримінального провадження чи намір обмовити ОСОБА_5 . Будь-яких доказів про те, що свідки не могли пам`ятати події, які мали місце згідно формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, обвинуваченою та її захисником суду апеляційної інстанції не надано.
Крім того, судом першої інстанції співставлено, проаналізовано і покладено в основу обвинувального вироку відомості, що містяться у низці письмових докоментів, а також на флеш-накопичувачі UD4 8 GB USB 2.0, які за змістом повністю узгоджуються з поясненнями свідків. При цьому, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вказав, що відсутність наказів про призначення ОСОБА_5 на посаду «начальника отдела культуры, молодёжи и спорта Балаклейского территориального управления Изюмского района Харьковской области», її функціональних обов`язків, в даному конкретному випадку, за наявності інших зібраних у справі доказів, в їх сукупності, не спростовує її винуватості, ураховуючи той факт, що вказані відомості велись саме окупаційною владою та незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території.
Крім того, суд апеляційної інстанції перевірив та спростував доводи сторони захисту щодо наявності фізичного і психологічного тиску з боку представників держави-агресора та окупаційної влади, зазначивши, що на підтвердження вказаних тверджень в матеріалах справи відсутні будь-які докази. Крім того, після деокупації м. Балаклія жодних заяв про вчинення злочину щодо ОСОБА_5 чи членів її родини від обвинуваченої не надходило, будь-яких доказів подання нею заяви відповідним органам про вчинення відносно неї злочинів з боку представників окупаційної влади також не надходило. Доказів, які б дійсно свідчили про вчинення відносно обвинуваченої дій, передбачених статтями 39, 40 КК, надано не було ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час апеляційного розгляду.
При цьому, як встановлено під час судового розгляду в суді першої інстанції безпосередньо з показань свідків та при апеляційному перегляді оскаржуваного вироку, обвинувачена ОСОБА_5 мала можливість вільно пересуватися у м. Балаклія, їздила на роботу, приймала участь у нарадах відділу, запитували потреби на необхідність грошових коштів на виконання робіт по відділу культури за липень 2022 рік, виконувала роботу щодо фінансування працівників цього відділу, а також відвідувала адміністрацію окупаційної влади.
Також апеляційний суд взяв до уваги те, що свідки у справі, як сторони захисту, так і сторони обвинувачення, повідомили в суді першої інстанції про те, що вони особисто не бачили зі сторони військових та інших представників окупаційної влади, що ОСОБА_5 змушували будь-яким чином виконувати обов`язки «начальника відділу культури, молоді і спорту Балаклійського територіального управління Ізюмського району Харківської області».
Таким чином, апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що суд першої інстанції дослідивши докази надані сторонами кримінального провадження, оцінивши кожний доказ за своїм внутрішнім переконанням, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_5 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.111-1 КК України, тобто у добровільному зайнятті громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора. Із таким висновком погоджується й колегія суддів.
Покарання призначене ОСОБА_5 є справедливим, відповідає його меті й загальним засадам, визначеним у статтях 50, 65 КК.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
У касаційній скарзі захисника не міститься переконливих і достатніх аргументів щодо порушення судом матеріального чи процесуального права, а тому і немає необхідності в перевірці матеріалів справи. 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженої ОСОБА_5 , на ухвалу Харківського апеляційного суду від 04 листопада 2024 року.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                         ОСОБА_3