КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 755/16019/24
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3082/2025
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И 
 
13 січня 2025 року                                                                                               м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ : 
судді-доповідача: Слюсар Т.А.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О., 
розглянувши у порядку письмового провадження  цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Линдюка Святослава Степановича в інтересах товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 20 вересня 2024 року про відмову у видачі судового наказу у складі судді Марфіної Н.В.,
у цивільній справі за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» до ОСОБА_1 про видачу судового наказу,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
У вересні 2024 року заявник звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за надання житлово-комунальних послуг, у якій просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 9 348 грн 80 коп та судові витрати зі сплати судового збору в сумі 302 грн 80 коп та на правничу допомогу - 2 500 грн.
 
20 вересня 2024 року Дніпровським районним судом міста Києва було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Інвестбудгаличина" заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг в розмірі 9 348 грн 80 коп та судового збору в розмірі 302 грн 80 коп.
 
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 вересня 2024 року у видачі судового наказу в частині стягнення з боржниці витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2 500 гривень  відмовлено.
 
Не погоджуючись з вказаною ухвалою, представник заявниці подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права.
 
Вказує, що витрати на правничу допомогу не входять до переліку вимог, за яким може бути видано судовий наказ відповідно до ч. 1 ст. 161 ЦПК України, оскільки вони мають іншу правову природу, проте у судовому наказі зазначається сума судових витрат, до яких відповідно до ст. 133 ЦПК України входять і витрати на правову допомогу, що сплачена заявником і підлягає стягненню на його користь з боржника.
 
Звертає увагу, що до матеріалів справи додавались достатні та належні докази понесення та сплати витрат на правничу допомогу.
 
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про відмову у видачі судового наказу розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Заслухавши доповідь судді дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Звертаючись до суду із заявою про видачу судового наказу, ТОВ "Інвестбудгаличина" заявило вимогу про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2 500 грн.
 
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 вересня 2024 року було відмовлено у видачі судового наказу в цій частині.
 
Відмовляючи у задоволенні заяви у видачі судового наказу в частині стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що за цією вимогою не може бути виданий судовий наказ, оскільки вона не входить до переліку, який визначений у ч. 1 ст. 161 ЦПК України, а тому не підлягає розгляду в порядку наказного провадження.
 
Однак, з таким висновком суду колегія суддів погодитись не може, оскільки він зроблений із порушенням норм процесуального права.
 
Наказне провадження - це особливий спрощений вид цивільного процесу, спрямований на швидкий та ефективний захист безспірних прав осіб шляхом видачі судового наказу, що одночасно є судовим рішенням та виконавчим документом.
 
Відповідно до ч. 3 ст. 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.
 
Частиною 1 ст. 160 ЦПК України визначено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.
 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, електронних комунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.
 
Згідно з ч. 3 ст. 165 ЦПК України у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов`язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.
 
Пунктом 6 ч. 1 ст. 168 ЦПК України передбачено, що у судовому наказі зазначається сума судових витрат, що сплачена заявником і підлягає стягненню на його користь з боржника.
 
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу.
 
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
 
Відповідно до положень ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
 
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
 
Аналізуючи вищенаведені норми права, колегія суддів дійшла висновку, що витрати на правничу допомогу є складовою частиною судових витрат, які у разі документального підтвердження підлягають стягненню на користь заявника при задоволенні заяви про видачу судового наказу.
 
З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду із заявою про видачу судового наказу до неї долучено докази надання адвокатом Линдюком С.С. заявнику ТОВ "Інвестбудгаличина" професійної правничої допомоги із судового супроводу по стягненню заборгованості з боржників, в тому числі і ОСОБА_1. (а.с. 18-19). 
 
За надання вказаних послуг сторонами передбачено гонорар адвоката у розмірі 2 500 грн (а.с. 20-21). 
 
Також до заяви долучено копію Договору про надання правничої допомоги № 28 від 24 лютого 2023 року (а.с. 12-17), специфікацію № 10 від 20 травня 2024 року (а.с. 18-19).
 
Враховуючи викладене, відмова суду у видачі судового наказу в частині стягнення витрат на правову допомогу з підстав не зазначення цих вимог у ч. 1 ст. 161 ЦПК України є помилковою, оскільки право на відшкодування витрат на оплату правничої допомоги згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України відноситься до основних засад цивільного судочинства, дотримання яких є обов`язком суду при розгляді цивільних справ.
 
Крім того, колегія суддів зауважує на тому, що у разі незгоди боржника із судовим наказом про стягнення з нього коштів, в тому числі і витрат по оплаті за надану правову допомогу, боржник має право на підставі ст. 170 ЦПК України подати до суду заяву про скасування судового наказу.
 
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Згідно зі ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
 
Оскільки Дніпровським районним судом ухвалу від 20 вересня 2024 року про відмову у видачі судового наказу постановлено з порушенням норм процесуального права, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню в порядку, визначеному ст. 379 ЦПК України, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Питання про стягнення судових витрат підлягає вирішенню шляхом ухвалення додаткового судового рішення, з дотриманням порядку ухвалення такого рішення.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу адвоката Линдюка Святослава Степановича в інтересах товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» задовольнити.
 
Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 20 вересня 2024 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до того ж суду.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Суддя-доповідач:

Судді: