П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

28 січня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 400/6649/24	

Перша інстанція: суддя Ярощук В.Г.,
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача–Шляхтицького О.І.,
суддів: Домусчі С.Д., Федусик А.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 14.10.2024 у справі № 400/6649/24 за адміністративним позовом    ОСОБА_1   до    ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,  -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо незарахування позивачу до календарної вислуги років період навчання у Київському суворівському військовому училищі строком 01 рік 10 місяців 00 днів;
- зобов`язати відповідача зарахувати позивачу до календарної вислуги років період навчання у Київському суворівському училищі строком 01 рік 10 місяців 00 днів.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходить у відповідача військову службу за призовом під час мобілізації. 20.03.2024 позивач подав рапорт щодо здійснення йому перерахунку вислуги років, за результатами розгляду якого відповідач відмовив у його задоволенні в частині зарахуванні до вислуги років періоду навчання у Київському суворівському училищі з 26.08.1985 по 26.06.1987. На переконання позивача, така бездіяльність відповідача є протиправною, оскільки відповідно до пункту 4 Положення про пенсійне забезпечення осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів, військовослужбовців надстрокової служби та їх сімей, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 10.11.1982 № 986 (далі – Порядок № 986), яке було чинним в період його навчання у Київському суворівському військовому училищі, до вислуги років, що дає право на пенсію, зараховувалась дійсна військова служба в Радянській Армії та Воєнно-Морському Флоті, у військах Комітету державної безпеки СРСР і внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ СРСР тощо. Законом України “Про загальний військовий обов`язок та військову службу” навчання у військовому ліцеї, в які було реорганізовано суворовські училища, прирівняне до служби у Збройних Силах України. Таким чином, якщо особа навчалася у суворівському училищі до моменту набрання чинності Законом України “Про загальний військовий обов`язок та військову службу”, то такий період підлягає зарахуванню до вислуги років.
У відзиві на позовну заяву відповідач заперечив проти позову і просив у його задоволені відмовити повністю. Відзив умотивовано тим, що на період навчання позивача у Київському суворівському військовому училищі чинним було Положення про суворівські, нахімовське, військово-морське, військово-музичне училище, затверджене наказом Міністра оборони СРСР від 09.07.1981 № 150, згідно з яким час навчання суворівців в строк військової служби не зараховувався. Статтею 24 Закону України “Про загальний військовий обов`язок та військову службу” у первинній редакції було передбачено, що початком перебування на військовій службі вважався, зокрема, день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею). Однак, цьому Закону законодавець не надав зворотної дії в часі. Після набуття чинності 21.07.1999 нової редакції Закону України “Про загальний військовий обов`язок і військову службу” стаття 24 вже не пов`язувала початок перебування на військовій службі з днем прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею). Відтак, на думку відповідача, він правомірно не зарахував до вислуги років позивача період його навчання у Київському суворівському військовому училищі.
У відповіді на відзив на позовну заяву від 19.08.2024 позивач підтримав свої позовні вимоги, закценутвавши увагу на тому, що не можна позбавляти особу набутого статусу. Оскільки він проходив навчання у Київському суворівському військовому училищі в період з 26.08.1985 по 26.06.1987, то до цих правовідносин слід застосовувати норми чинного на той час законодавства. Крім цього, постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 11.01.2010 у справі № 2а-3850/09/1470 було зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 та Управління Міністерства внутрішніх справ в Миколаївській області зарахувати до вислуги років позивача період навчання у Київському суворівському військовому училищі строком 01 рік 10 місяців 00 днів.
Відповідач правом на подання заперечень не скористався.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Миколаївський окружний адміністративний суд рішенням від 14.10.2024 у справі № 400/6649/24 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- суд першої інстанції помилково застосував нерелевантні правові висновки Верховного Суду, внаслідок чого ухвалив рішення, яке не відповідає обставинам справи;
- суд першої інстанції не звернув увагу на те, що за попередніми місцями служби позивачу було зараховано до вислуги період його навчання у Київському суворовському військовому училищі, втім відповідач своєю бездіяльністю не тільки не зарахував вислугу позивачу а і фактично зменшив обсяг вже раніше нарахованої вислуги років;
- інші доводи відтворюють зміст позовної заяви. 
Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти її задоволення. Вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Обставини справи.

Судом першої інстанції встановлено, що у період з 26.08.1985 по 26.06.1987 позивач навчався у Київському суворівському військовому училищі.
Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 11.01.2010 у справі № 2а-3850/09/1470, яка набрала законної сили 10.02.2011, позов ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_3 та Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області задоволено, зокрема, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 та Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області перерахувати вислугу років військової служби ОСОБА_2 з врахуванням строку навчання 1 рік 10 місяців у Київському суворовському військовому училищі.
Згідно з посвідченням офіцера позивача він з 22.02.2023 по теперішній час проходить військову службу у відповідача.
20.03.2024 позивач подав на ім`я начальника відповідача рапорт про перерахування його вислуги років.
Відповідно до наказу відповідача (з адміністративно-господарської діяльності) від 01.06.2024 № 198 “Про оголошення вислуги років для виплати щомісячної надбавки за вислугу років станом на 01 червня 2024 року” позивачу встановлено загальну вислугу для виплати з 01.06.2024 щомісячної надбавки за вислугу років у Збройних Силах України у розмірі 25 років 09 місяців 18 днів.
Водночас листом від 11.06.2024 № 802/7303/юк відповідач повідомив позивача, що до його вислуги років не зараховано період його навчання у Київському суворівському військовому училищі, встановленого постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 11.01.2010 у справі № 2а-3850/09/1470, оскільки у даному випадку спірні правовідносини розглядались судом між позивачем ОСОБА_1 та відповідачами ІНФОРМАЦІЯ_4 і УМВС України в Миколаївській області.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо незарахування до вислуги років період його навчання у Київському суворівському військовому училищі, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що ні Київське суворовське військове училище, ні Київський військовий ліцей (в подальшому перейменований в Київський військовий ліцей імені Івана Богуна відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 1 червня 1998 року №764) не є військовими навчальними закладами в розумінні Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
Тому суд виснував, що строк навчання позивача не може бути зараховано у загальний строк військової служби, оскільки навчання в такому учбовому закладі не можна вважати проходженням військової служби згідно з переліком її видів, що закріплений у статті 2 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Згідно із абзацами другим-восьмим Закону України “Про загальний військовий обов`язок і військову службу” (у первинній редакції), який введено в дію з 12.05.1992, встановлюються такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за контрактом на посадах солдатів і матросів, сержантів і старшин; військова служба жінок за контрактом на посадах солдатів і матросів, сержантів і старшин, прапорщиків і мічманів та офіцерського складу; військова служба за контрактом прапорщиків і мічманів; військова служба за контрактом курсантів (слухачів) військово-навчальних закладів і студентів військових кафедр (факультетів військової підготовки, відділень військової підготовки) вищих цивільних навчальних закладів; військова служба за контрактом офіцерського складу.
Відповідно до частини шостої статті 2 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” (у чинній редакції) видами військової служби є: базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Абзацом четвертим частини першої статті 24 Закону України “Про загальний військовий обов`язок і військову службу” (у первинній редакції), який введено в дію з 12.05.1992, встановлено, що початком перебування на військовій службі вважається день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом, для допризовників, призовників і військовозобов`язаних.
У переліку військово-навчальних закладів (військових ліцеїв) постанови Кабінету Міністрів України від 19.08.1992 № 490 “Про реформу системи військової освіти” відсутній Київський військовий ліцей.
Колегія суддів зазначає, що Київський військовий ліцей (а в подальшому Київський військовий ліцей імені Івана Богуна) був створений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19.08.1992 №490, на базі Київського суворовського військового училища з метою якісної підготовки кандидатів для вступу до військових навчальних закладів, надання державної допомоги у вихованні дітей-сиріт, дітей з багатодітних сімей, а також дітей учасників бойових дій та учасників ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи.
Таким чином, військовий ліцей, в якому навчався позивач, не є військовим навчальним закладом в розумінні Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а тому, строк його навчання не може бути зараховано у загальний строк військової служби, оскільки навчання в такому учбовому закладі з метою підготовки до вступу у вищі військово-навчальні заклади не можна вважати проходженням військової служби згідно з переліком її видів, що закріплений у статті 2 цього Закону.
Аналогічний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 10.10.2018 у справі № 825/1086/17, від 19.12.2019 у справі № 540/902/19 і від 12.02.2020 у справі № 813/3997/17.
Разом з тим, Положенням про військовий ліцей, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1087, визначено, що військовий ліцей є загальноосвітнім навчальним закладом III ступеня з військово-професійною спрямованістю навчання та допрофесійної підготовки, що передбачає проведення поглибленої допризовної та посиленої фізичної підготовки і виховання у юнаків готовності до військової служби.
Верховний Суд України у своїх рішеннях (зокрема, від 16 квітня 2013 року у справі № 21-107а13, від 01 жовтня 2013 року у справі № 21-330а13) неодноразово вказував, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року № 490 "Про реформу системи військової освіти" військові ліцеї були створені з метою підготовки кандидатів для вступу до військових навчальних закладів.
Аналогічна позиція міститься й в постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 818/1880/18, від 19 грудня 2019 року у справі № 540/902/19, від 12 лютого 2020 року у справі №813/3997/17.
Разом з тим, апеляційний суд принагідно зазначає, що позивачу на час вступу до Київського суворовського військового училища виповнилось лише 15 років, відтак позивача був неповнолітньою особою, яка в силу положень законодавства не могла бути призваною на військову службу, у зв`язку з цим підстави для зарахування часу навчання позивача до складу вислуги років відсутні.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідач правомірно не врахував до вислуги років позивача період навчання у Київському суворівському військовому училищі.
Враховуючи все вищевикладене, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги.

Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Інші доводи апеляційної скарги, яким надано оцінку в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Згідно з частиною 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 14.10.2024 у справі № 400/6649/24 – залишити без змін.
          Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		О.І. Шляхтицький	
Судді	  	Г.В. Семенюк    А.Г. Федусик