КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 759/7045/24
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2202/2025
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
13 січня 2025 року                                                                                                   м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,
розглянувши у  порядку письмового провадження  цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 липня 2024 року у складі судді Твердохліб Ю.О.,
у цивільній справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
У квітні 2024 року Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулося у суд із позовом в якому просить стягнути з  ОСОБА_2 на свою користь заборгованість у розмірі 35 875 грн 81 коп та витрати по сплаченому судовому збору у розмірі 3 028 грн.
 
Позов обґрунтовано тим, що 12 жовтня 2015 року в м. Києві по вул. Березняківській сталось ДТП за участю автомобіля марки «Nissan», реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля марки «Nissan», реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керувала ОСОБА_4 . 
 
Внаслідок зазначеного ДТП автомобіль потерпілої особи отримав механічні пошкодження, що підтверджується довідкою ДАІ, постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року. Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача перед третіми особами на момент вчинення дорожньо-транспортної не була застрахована, потерпіла особа звернулася до Моторного (транспортного) страхового бюро України з повідомленням про настання дорожньо-транспортної пригоди та заявою про виплату страхового відшкодування. На підставі звіту 2627/1 про оцінку матеріального збитку спричиненого автомобілю потерпілої особи, був складений наказ № 9260 від 25 листопада 2016 року про виплату страхового відшкодування потерпілій особі. Позивачем було виплачено страхове відшкодування в розмірі 48 475 грн 81 коп. 
 
14 грудня 2016 року відповідачкою було надіслано лист згідно із яким вона визнає свій борг та просить розділити суму страхового відшкодування. 
 
01 серпня 2017 року позивачем на адресу відповідачки були надіслані 2 примірники екземплярів договорів про повернення коштів, відповідно до п. 2.1. якого боржник приймає на себе зобов`язання сплатити кредитору 48 475 грн 81 коп протягом 24 місяців за наступним графіком з можливістю дострокового погашення боргу. 
 
Відповідно до картки рахунку по справі № 29782 відповідачкою було частково сплачено заборгованість у розмірі: 12 600 грн. Однак, в подальшому ніяких дій зі сторони відповідача щодо погашення заборгованості в добровільному порядку проведено не було. 
 
Отже, залишок заборгованості складає 35 875 грн 81 коп, яку позивач просить стягнути з відповідачки на свою користь.
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 липня 2024 року позов Моторного (транспортного) страхового бюро України задоволено. Вирішено питання судових витрат.
 
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 ,посилаючись на незаконність рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 липня 2024 року, просить скасувати його та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову; вирішити питання судових витрат.
 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції відхилив клопотання відповідачки про застосування строків позовної давності.
 
Вважає, що незастосування судом строку позовної давності є грубим порушенням та неправильним застосування норм матеріального та процесуального права.
 
Вказує, що у даній справі немає жодного договору між сторонами, що підтверджував би визнання відповідачкою будь-якого боргу перед позивачем.
 
Посилається на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги доводи відповідачки щодо відсутності у позивача права на регресний позов.
 
Звертає увагу суду на те, що  із довідки позивача про позбавлення членства МТСБУ, ПрАТ «СК «Україна» було позбавлено членства 01 липня 2015 року у зв`язку із заборгованістю по членським внескам. Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів поліс ОСПЦВВНТЗ №АІ/5630772 також було укладено 01 липня 2015 року. Визначити, що із двох зазначених подій настало раніше неможливо. На момент укладання договору, інформації на офіційному сайті МТСБУ про позбавлення членства ПрАТ «СК «Україна» не було, тому у відповідачки були відсутні підстави вважати інакше.
 
Крім того зазначає, що на момент ДТП договір із ПрАТ «СК «Україна» не було визнано недійсним, тому страховик був зобов`язаний виконувати свої обов`язки, отже у позивача відсутнє право регресної вимоги до відповідачки, оскільки страхове відшкодування повинно було здійснюватися страховиком, а у випадку недостатності коштів - МТСБУ.
 
11 листопада 2024 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу поданий позивачем, разом з тим він підлягає залишенню без розгляду з підстав пропуску строку його подачі та відсутністю клопотання про поновлення строку на його подання.
 
Убачається, що 15 серпня 2024 року через підсистему «Електронний суд» подано апеляційну скаргу та одночасно її копію направлено МТСБУ до зареєстрованого Електронного кабінету Користувача ЄСІТС.
 
Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження від 06 вересня 2024 року направлена позивачу на електронну адресу 12 вересня 2024 року.
 
30 жовтня 2024 року ОСОБА_5 подав до суду заяву про вступ його до справи у якості представника позивача та 01 листопада 2024 року заяву у якій зазначив, що апеляційну скаргу позивач не отримував.
 
05 листопада 2024 року судом на адресу представника позивача ОСОБА_5 направлено апеляційну скаргу, проте подаючи відзив останній не просив про поновлення строку на його подання, що є підставою для залишення його без розгляду.
 
Відповідно до частин 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підпису є рішення без його проголошення. Датою прийняття рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
На підставі ст. ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.
 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.
 
Як убачається зі справи, 14 грудня 2016 року ОСОБА_6 власноруч написала заяву до МТСБУ про можливість часткового погашення заборгованості по справі № 29782 терміном на 50 місяців, яка 17 липня 2017 року отримана МТСБУ (а.с. 10).
 
31 липня 2017 року між МТСБУ та ОСОБА_6 укладено договір № 29782/0389 (149р/17) про порядок повернення коштів (а.с. 12).
 
Відповідно до п. 1 вказаного договору боржник зобов`язується компенсувати витрати, понесені кредитором по справі № 29782 нз у зв`язку з виплатою відшкодування за шкоду, заподіяну внаслідок ДТП, яка мала місце 12 жовтня 2015 року в м. Києві за участю транспортного засобу автомобіля марки «Nissan», реєстраційний номер НОМЕР_3 , яким керувала ОСОБА_4 та автомобіля марки «Nissan», реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_6 .
 
Згідно до п. 2.1 договору боржник приймає на себе зобов`язання сплатити кредитору 48 475 грн 81 коп протягом 24 місяців за графіком.
 
Пункт 3 договору вказує, що у разі порушення боржником умов договору кредитор має право у будь-який момент звернутись до суду з позовом про стягнення з боржника заборгованості за договором включивши при цьому санкції, передбачені положеннями чинного законодавства.
 
01 серпня 2017 року два примірника договір № 29782/0389 направлені на адресу ОСОБА_6 (а.с. 13).
 
Згідно картки рахунку НОМЕР_4 за 01 січня 2016 року - 04 квітня 2024 року ОСОБА_6 загалом здійснила платежів на загальну суму 12 600 грн (а.с. 7-9).
 
14 червня 2018 року ОСОБА_6 змінила прізвище на « ОСОБА_6 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 від 14 червня 2018 року (а.с. 104).
 
При цьому судом з`ясовано, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08 вересня 2016 року визнано недійсним  договір обов`язкового страхування цивільно- правової  відповідальності  власників  наземних транспортних засобів  поліс ОСПЦВВНТЗ № АІ/5630772 від 01 липня 2015 року терміном дії з 06 липня 2015 року до 05 липня 2016 року укладеного між ПрАТ " Страхова компанія Україна" та  ОСОБА_6 .
 
Задовольняючи позов, районний суд виходив з підстав його доведеності.
 
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з урахуванням наступного.
 
Відповідно до ст. 22, ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
 
Згідно зі ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах.
 
Положення статті 1188 ЦК України є спеціальними щодо статті 1166 зазначеного Кодексу, у зв`язку із чим перевага в застосуванні повинна надаватися спеціальній нормі.
 
Вирішуючи спори, пов`язані з відшкодуванням шкоди, завданої взаємодією кількох джерел підвищеної небезпеки, зокрема, зіткненням транспортних засобів, належить виходити з того, що у цьому випадку шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з урахуванням принципу вини (стаття 1188 ЦК України). Отже, за цих обставин обов`язок відшкодування шкоди покладається на ту особу, з вини якої завдано шкоду. Якщо наявна вина всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, шкода відшкодовується кожним з них залежно від ступеню вини. У разі випадкового заподіяння шкоди, тобто коли зіткнення транспортних засобів є наслідком випадкового збігу обставин, збитки несе потерпілий, оскільки відсутні правові підстави для покладання відповідальності на іншу сторону.
 
Джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей.
 
Таким чином, правила щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, встановлені ст. 1188 ЦК України, згідно ч. 1 якої шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
 
Відповідно до п. п. "а" п. 41.1 ст. 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
 
Відповідно до п. п. 38.2.1. п. 38.2. ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1статті 13 цього Закону.
 
Частина 1 статті 1191 ЦК України передбачає, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
 
Відповідно до ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
 
Відповідно до п. 34.2. ст. 34 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.
 
Звертаючись до суду з позовом, МТСБУ посилалося на те, що згідно із п. п. 38.2.1    п. 38.2 ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.
 
При цьому варто зауважити, що  рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08 вересня 2016 року договір обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс ОСЦПВВНТЗ) №АІ/5630772 від 01 липня 2015 року, укладений між ПрАТ «Страхова компанія «Україна» та ОСОБА_6 визнано недійсним з підстави, передбаченої ст. 230 ЦК України, а саме у зв`язку з вчиненням правочину під впливом обману.
В рішенні також зазначено, що замовчування з боку ПрАТ «Страхова компанія «Україна» про відсутність ліцензії на провадження страхової діяльності, а також замовчування інформації про те, що зобов`язання за договором страхування страховиком виконуватись не будуть, є обманом відповідачки щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки обман стосується саме прав та обов`язків сторін.
Таким чином, законом, що регулює спірні правовідносини, та обставинами справи підтверджується беззаперечний обов`язок ОСОБА_6 як особи, винної у скоєнні ДТП, на момент якої її цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу не була застрахована.
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідачка вказує, що позивач при зверненні з цим позовом пропустив строк позовної давності.
 
Так, відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
Враховуючи, що метою встановлення в законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.
 
Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).
 
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання і тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо втратили свою достовірність і повноту зі плином часу (пункт 51 рішення від 21 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").
 
У відзиві на позов відповідачка вказує, що дата початку обчислення строку розпочалася 26 листопада 2016 року (сплата страхової виплати позивачем), тоді як МТСБУ звернулося до суду лише 05 квітня 2024 року, тобто з пропуском строку позовної давності, встановленої п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, який закінчився ще 26 листопада 2019 року.
 
Згідно ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності пов`язується не тільки зі строком (припинення дії), а й певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи. За загальним правилом перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). В даному випадку перебіг позовної давності починається з часу, коли позивач здійснив виплату потерпілій особі.
 
Окрім того, відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року "Про введення воєнного стану в Україні", в Україні введено воєнний стан, який тримає на момент ухвалення цього судового рішення.
 
Згідно пункту 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільного кодексу України, продовжуються на строк його дії.
 
За наведеного, покликання апеляційної скарги на пропуск позивачем строку позовної давності при зверненні з цим позовом, не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
 
Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. 
 
Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. 
 
Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. 
 
Доводи апеляційної скарги колегією суддів оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
 
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 липня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Суддя-доповідач:

Судді: