ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

04 березня 2025 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 751/7947/24
Головуючий у першій інстанції – Овсієнко Ю. К.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/620/25

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
                                         головуючого-судді: Онищенко О.І.
                                         суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.
                                          секретар: Шкарупа Ю.В.    
Позивач: Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради, яке діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 
Відповідач: ОСОБА_2 
Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Уповноважений Верховної Ради України з прав людини
Особа, яка подала апеляційну скаргу: Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради 
Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на заочне рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 09 січня 2025 року у справі за позовом Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради, яке діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав (суддя Овсієнко Ю.К.), ухвалене о 09 год. 24 хв. у м.Чернігів, 
                                 В С Т А Н О В И В:
У вересні 2024 року Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради звернулося з позовом в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до її неповнолітньої дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 є дитиною з інвалідністю (вади слуху), навчалася у Чернігівській спеціальній школі №1 Чернігівської міської ради. Батько дитини – ОСОБА_3 рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 03 липня 2014 року позбавлений батьківських прав. Під час активних бойових дій, наприкінці березня 2022 року ОСОБА_2 разом зі своєю донькою евакуювалась з міста й 01 квітня 2022 року потрапила на територію Федеративної Республіки Німеччина, у м.Мюнхен (федеральна земля Баварія). 02 квітня 2022 року неповнолітню ОСОБА_1 соціальні служби відібрали від матері. У квітні 2023 року ОСОБА_2 повернулася в Україну, а її донька залишилася у Німеччині. Відповідачка 11 травня 2023 року звернулась до Управління (служби) у справах дітей із заявою щодо встановлення місця перебування доньки та сприяння її поверненню, стверджувала, що дитину у неї відібрали безпідставно, силоміць. Позивачем була проведена відповідна робота щодо встановлення місця перебування ОСОБА_1 і встановлено, що ОСОБА_2 разом з донькою були розміщені в Мюнхені у центрі прибуття, де відповідачку у зв`язку з неналежною поведінкою було відокремлено від дитини та переведено до клініки «Ісар-Ампер-Клінікум», де ОСОБА_2 перебувала до початку квітня 2023 року. За повідомленням німецької сторони, відповідно до рішення суду відповідачку тимчасово позбавлено права приймати рішення в інтересах дитини і для возз`єднання з донькою вона повинна надати суду аргументи щодо можливості повернення ОСОБА_4 в родину. З метою досудового врегулювання питання стосовно повернення дитини ОСОБА_2 управлінням було роз`яснено про необхідність надати підтвердження, що вона не потребує лікарської допомоги та за станом здоров`я може виконувати батьківські обов`язки, але остання категорично відмовляється проходити огляд та надавати висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, мотивуючи тим, що у неї є довідки від 24 квітня 2023 року про те, що вона під наглядом лікаря-психіатра і нарколога не перебуває. За доводами Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради, вказані довідки не дають можливості в повній мірі зробити обґрунтований висновок щодо спроможності виконання у повному обсязі батьківських обов`язків ОСОБА_2 з виховання дитини. 
Заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 09 січня 2025 року у задоволенні позову відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не подано достатніх та переконливих доказів умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, а також доказів, що характеризують особливості матері як особи, яка становить реальну загрозу для дітей, їх здоров`я та психічного розвитку. Суд зауважив, що відмова від співпраці з органами і установами не свідчить про втрату інтересу матері до своєї дитини. Доказів неможливості виконання матір`ю батьківських обов`язків за станом здоров`я чи з інших причин суду не надано. Приймати участь у вихованні дитини після повернення в Україну відповідач не має можливості через примусове вилучення у неї дитини в інший державі. 
В апеляційній скарзі Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що матеріалами справи, поясненнями представника позивача та поясненнями представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини доведено факти ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків. За доводами позивача, ОСОБА_2 категорично відмовляється проходити огляд та надавати висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про те, що вона не потребує лікарської допомоги і за станом здоров`я може виконувати батьківські обов`язки, що в свою чергу унеможливлює підготовку управлінням висновку щодо спроможності виконання відповідачкою батьківських обов`язків, без якого питання повернення дитини матері, а отже і в Україну, не може бути розглянуто судом у Німеччині. Інших можливих механізмів повернення в Україну неповнолітньої ОСОБА_1 , громадянки України, законодавством не передбачено. ОСОБА_2 не бажає контактувати зі спеціалістами управління, ігнорує засідання комісії з питань захисту прав дитини. Також Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради вказує, що відповідачка порушує п.2 ч.1 ст.164 СК України, оскільки ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, враховуючи, що ОСОБА_1 не була переведена до наступного класу. Позивач зазначає, що суд не прийняв до уваги пояснення представника третьої особи про те, що після повернення в Україну в квітні 2023 року ОСОБА_2 дитиною не цікавиться, не бере участь у співпраці щодо повернення дитини, не сприяє поверненню дитини в Україну. Вказує, що суд не надав належної уваги наданому висновку щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав від 30 жовтня 2024 року.  
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов. 
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав вірну оцінку, і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини. 
По справі встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4).
Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 03 липня 2014 року ОСОБА_3 позбавлено батьківських прав відносно його малолітньої дитини ОСОБА_1 (а.с.7 зворот-8).
Згідно з копією посвідчення ОСОБА_1 є дитиною з інвалідністю (а.с.9).
12 травня 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради із заявою посприяти поверненню її доньки в Україну. Зазначала, що у зв`язку з бойовими діями на території України у березні 2022 року її разом з донькою евакуювали з м.Чернігова. 01 квітня 2022 року вони прибули до м.Мюнхен Федеративної Республіки Німеччина, де 02 квітня 2022 року в таборі для біженців незаконно відібрали дитину (а.с.11).
З метою вжиття заходів захисту дитини Національна соціальна сервісна служба України звернулась на підставі Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей 1996 року до центрального органу Федеративної Республіки Німеччина. У відповідь центральним органом ФРН повідомлено про те, що ОСОБА_5 було взято під опіку 02 квітня 2022 року. Пані Непрон та її донька незадовго до цього прибули до Мюнхена і були прийняті в центр прибуття у виставкових залах Мюнхена. Близько 12-ї години пані Непрон кричала у виділеній їй залі і її перевели до більш тихої зали, де також не вдалося заспокоїти матір дитини. Була викликана поліція. Коли прибула поліція, пані Непрон вкусила одного з поліцейських, після чого приїхала команда служби у справах дітей та перекладач. Дитину відокремили від матері, щоб забезпечити її благополуччя, а матір відвезли до відділку поліції, звідки невдовзі перевезли до клініки «Ісар-Ампер». Перебування матері було продовжено до 26 календарного тижня через серйозні психологічні проблеми, їй було призначено опікуна. 05 січня 2023 року матір дитини знову доставили до клініки «Ісар-Ампер» на підставі призначеної судом психологічної експертизи. ОСОБА_2 залишилася в закритому приміщенні до квітня 2023 року. У зв`язку з хворобою матері дитині показаний догляд законного представника протягом 3 років. Мати дитини не здатна до формування власної волі та розуміння. Згідно з повідомленням німецької сторони, оскільки відповідно до рішення суду ОСОБА_2 було тимчасово позбавлено права приймати рішення в інтересах дитини, для возз`єднання з дитиною заявниця має надати суду аргументи щодо можливості повернення ОСОБА_4 до родини. Зазначене питання може бути розглянуто судом за умови надання відповідною Службою у справах дітей пакету документів разом з висновком про спроможність виконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків у повному обсязі, створення безпечних умов проживання та забезпечення найкращих інтересів дитини, із обов`язковим зазначенням, що вона є єдиним законним представником дочки. У разі наявності у ОСОБА_4 інших законних представників, дитину може бути передано їм на тих же умовах (а.с.12-13, 14).
Для підготовки пакету документів з висновком про спроможність виконання батьківських обов`язків у повному обсязі у вересні 2023 року Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради просила ОСОБА_2 надати підтвердження того, що вона не потребує лікарської допомоги, може виконувати батьківські обов`язки, яке можна отримати після проходження огляду у лікарів-спеціалістів та отримання висновку лікарської консультаційної комісії за місцем реєстрації (а.с.15 зворот). Також відповідачку запрошено на засідання комісії з питань захисту прав дитини.
20 лютого 2024 року Управління (служба) у справах дітей звернулося до Управління охорони здоров`я Чернігівської ОДА з листом про надання інформації щодо наявності/відсутності у ОСОБА_2 тривалої хвороби, яка перешкоджає виконанню батьківських обов`язків (а.с.20).
У відповідь на лист КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» повідомила, що вказана особа за медичною допомогою до лікарів-психіатрів закладу не зверталась, на стаціонарному лікуванні не перебуває (а.с.20 зворот).
Позивач в інтересах дитини ОСОБА_1 звертався до суду із заявою про встановлення юридичного факту наявності (відсутності) у матері дитини ( ОСОБА_2 ) тривалої хвороби, яка перешкоджає виконанню батьківських обов`язків. Ухвалою судді Новозаводського районного суду м.Чернігова від 15 квітня 2024 року відмовлено у відкритті провадження за вказаною заявою, оскільки діючим законодавством встановлений позасудовий порядок встановлення такого факту (а.с.21-22).
Наприкінці грудня 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, в якому просила притягнути до відповідальності службових осіб Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради у зв`язку з перевищенням ними службових обов`язків; зобов`язати повернути ОСОБА_4 в Україну з Германії; не порушувати честь і гідність людини, моральний і психологічний стан позивачки та її доньки. Ухвалою судді Новозаводського районного суду м.Чернігова від 08 січня 2024 року вказану позовну заяву було залишено без руху (а.с.22-24), а ухвалою від 15 квітня 2024 року – визнано неподаною і повернуто позивачці.
Чернігівська спеціальна школа №1 на лист позивача 02 серпня 2024 року повідомила, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не відрахована з числа учнів закладу у зв`язку з відсутністю заяви батьків (осіб, які їх замінюють); документи учениці знаходяться в закладі освіти; місце перебування дитини адміністрації закладу невідоме, зі слів матері, дитина перебуває за кордоном, але не приступила до занять в Чернігівській спеціальній школі №1; починаючи з 14 січня 2022 року адміністрація закладу неодноразово зверталася в Управління (службу) у справах дітей Чернігівського міського центру соціальних служб для сім`ї та молоді, Головне управління національної поліції Чернігівської області з приводу того, що дитина з 10 січня 2022 року не приступила до занять та місце її перебування не встановлено; мати дитини на зв`язок з адміністрацією школи не виходить; відповідно до Протоколу засідання педагогічної ради ОСОБА_1 не була переведена до наступного класу і рахується ученицею 7 класу (а.с.25).
Відповідачка перебувала на обліку в управлінні адресних соціальних допомог департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради як отримувачка державної соціальної допомоги на дитину з інвалідністю, проте виплату соціальної допомоги припинено з 01 червня 2024 року за результатами верифікації (а.с.25 зворот).
Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради №722 від 30 жовтня 2024 року затверджено висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до її дочки, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.44-47). 
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
У статті 7 СК України визначена необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
За частиною другою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, враховуючи об`єктивні обставини спору, а тільки потім права батьків.
У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
Згідно з частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тобто перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.
Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Верховний Суд з огляду на положення статті 166 СК України неодноразово наголошував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 06 червня 2024 року у справі № 132/2049/23 (провадження № 61-5643св24), від 04 вересня 2024 року у справі № 608/858/22 (провадження № 61-1450св24), від 25 вересня 2024 року у справі № 206/1513/23 (провадження № 61-10109св24), від 02 жовтня 2024 року у справі № 2-5679/11 (провадження № 61-9746св24).
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів, і залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення Європейський суд з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06).
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків на краще неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків (постанова Верховного Суду від 24 жовтня 2024 року у справі № 199/3287/23, провадження № 61-8177св24).
Відповідно до частин першої-третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення її батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року у справі № 2-5679/11, провадження № 61-9746св24).
Колегія суддів апеляційного суду вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.
Так, за матеріалами справи встановлено, що до моменту виїзду за кордон відповідачка належним чином виконувала свої батьківські обов`язки. Зазначене підтверджується рядом доказів. 
Згідно з листом Чернігівської спеціальної школи №1 від 01 серпня 2023 року ОСОБА_2 виконує материнські обов`язки, а саме: дитина була охайна, нагодована, уроки та завдання робила вчасно, санітарний стан оселі задовільний; мати приділяла увагу розвитку ОСОБА_4 , дитина відвідувала гуртки (Палац дітей та юнацтва), де була постійно присутня (під постійним контролем), але шкільні гурки та позакласні заходи ігнорувала, обгрунтовуючи це тим, що вона повинна постійно контролювати свою дитину; ОСОБА_6 постійно перешкоджала навчально-виховному процесу в закладі, порушувала правила відвідування закладу, втручалася в освітній процес, перебувала біля дверей класу, де навчалась дитина, що заважало іншим учням; знаходила причини, щоб ОСОБА_4 не відвідувала навчальний заклад тривалий час, навіть в 2020 році перевела дитину на індивідуальну форму навчання (педагогічний патронаж) (а.с.9 зворот).
КНП «Сімейна поліклініка» у вересні 2023 року надала інформацію про те, що зі слів лікаря, з яким підписано декларацію на медичне обслуговування, до 24 січня 2022 року станом здоров`я дитини опіувалася мати, ОСОБА_2 . Всі рекомендації лікаря виконувала. Дитина щеплена згідно Національного календаря МОЗ України. На прийом до лікаря дитина завжди приходила чиста, охайно вдягнена, доглянута (а.с.10).
Після повернення в Україну ОСОБА_2 не втратила інтересу до дитини. Так, у травні 2023 року вона звернулася до Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради з заявою про розшук її доньки і сприяння її поверненню в Україну. При цьому вказувала, що самостійно розшукувала дитину в Німеччині, проте безрезультатно. Також зверталася з позовом до Управління (службу) у справах дітей Чернігівської міської ради, в якому зокрема просила зобов`язати повернути ОСОБА_4 в Україну з Германії. 
За повідомленням німецької сторони, для возз`єднання з дитиною ОСОБА_2 має надати суду аргументи щодо можливості повернення дитини до родини.
Згідно з довідками про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин: №261 від 20 квітня 2023 року КНП «Менська міська лікарня» та №303 від 24 квітня 2023 року КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» у відповідачки відсутні психіатричні, у тому числі спричинені вживанням психоактичних речовин, протипоказання для виконання роботи в дошкільному і шкільному навчальному закладі (а.с.16, 16 зворот). Також відповідно до довідки КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» від 04 серпня 2023 року за даними архіву згідно картотеки Чернігівської обласної психоневрологічної лікарні ОСОБА_2 не значиться; за перевіреними даними по відділеннях та приймальному відділенні у стаціонар не госпіталізовувалася, за медичною допомогою в диспансерне відділення не зверталася (а.с.15). Крім того, згідно з довідками №503 від 24 квітня 2023 року, №220 від 21 квітня 2023 року, №554 від 24 квітня 2023 року відповідачка під наглядом лікаря-психіатра, на обліку в психіатричному та наркологічному кабінетах, на обліку з приводу захворювання не перебуває (а.с.17-18). У довідці №4095 КНП «Чернігівська обласна лікарня» про результати досліджень з виявлення серологічних маркерів ВІЛ під час проведення досліджень від 01 травня 2023 року у ОСОБА_7 антитіла до ВІЛ 1/2  не виявлено; особа не потребує подальшого обстеження (а.с.19). 
Зазначені докази не свідчать про те, що відповідачка за станом здоров`я не може здійснювати свої батьківські обов`язки щодо доньки ОСОБА_1 .
Як вірно зазначено судом першої інстанції, відмова від співпраці з органами і установами не свідчить про втрату інтересу матері до своєї дитини і не може бути підставою для позбавлення її батьківських прав. 
Факт примусового відібрання дитини у матері на території Федеративної Республіки Німеччина і поміщення відповідачки у клініку на лікування не є свідченням ухилення її від виконання батьківських обов`язків.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка порушує п.2 ч.1 ст.164 СК України (ухилення від виконання своїх обов`язків щодо забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти) не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки дитина не відвідує навчальний заклад у зв`язку з перебуванням за кордоном. При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції, приймати участь у вихованні дитини ОСОБА_2 не має можливості через примусове вилучення у неї доньки в іншій державі. Крім того, за повідомленням центрального органу ФРН, ОСОБА_1 наразі навчається в спеціалізованій школі за кордоном, успішно виконує шкільну програму, отже дитина не позбавлена права на освіту.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано достатніх та переконливих доказів умисного ухилення ОСОБА_1 від виконання своїх батьківських обов`язків, а також доказів, що характеризують особливості матері як особи, що становить реальну загрозу для дітей, їх здоров`я та психічного розвитку.
Не заслуговують на увагу й посилання Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради на висновок щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав по відношенню до її неповнолітньої дочки ОСОБА_1 , оскільки такий висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду, у ньому не наведено безперечних підстав та аргументів, які б вказували на необхідність позбавлення відповідачки батьківських прав.
У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, суд апеляційної інстанції виходить з того, що у справі, яка переглядається, судом надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.
У зв`язку з викладеним, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -
                                  У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради залишити без задоволення, а заочне рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 09 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.    
Повний текст постанови складено 6 березня 2025 року.

Головуючий:                                                             Судді: