ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/731/25 Справа № 177/437/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Суботіна С.А. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2025 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого судді Бондар Я.М.,
       суддів Агєєва О.В., Корчистої О.І.
       секретар судового засідання Лідовська А.А.
       сторони справи:
       позивач – ОСОБА_1 
       відповідач – Акціонерне товариство «Міжнародний резервний банк»,
       розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2024 року, ухваленого суддею Суботіною С.А. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення рішення скадено 06 серпня 2024 року, 

ВСТАНОВИВ

У лютому 2024 року позивач  ОСОБА_1 , через систему «Електронний суд», звернувся до суду позовом до Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та недоотриманої заробітної плати.
Ухвалою судді Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 04.03.2024, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 22.05.2024, ОСОБА_1 відмовлено у відкритті провадження в частині вимог про визнання незаконним та скасування наказу АТ «МР БАНК» від 10.06.2022 №427/ЛК про звільнення ОСОБА_1 з посади головного юрисконсульта управління проблемних активів та судового захисту АТ «МР БАНК»; поновлення на посаді головного юрисконсульта управління проблемних активів та судового захисту АТ «МР БАНК»; стягнення з АТ «МР БАНК» середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 15.06.2022 до дня ухвалення судового рішення.
Ухвалою суду від 04.03.2024 відкрито провадження в частині скасування наказу АТ «МР БАНК» «Про скасування виплат додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат» від 25.03.2022 №80/л та наказу «Про скасування дії всіх нормативних документів банку або окремих пунктів, які встановлюють додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та/або компенсаційні виплати» від 01.04.2022 №2/лк, у частині, що стосується позивача та стягнення з АТ «МР БАНК» на користь ОСОБА_1 недоотриманої заробітної плати за період з 01.03.2022 по 14.06.2022 у розмірі 29018,18 грн.
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що в період з 23.06.2016 по 14.06.2022 він працював у АТ «МР БАНК» на посаді головного юрисконсульта Управління проблемних активів та судового захисту. Рішенням правління НБУ від 25.02.2022 №91-рш/БТ розпочато процедуру ліквідації банку строком з 25.02.2022 по 24.02.2025, включно. Відповідачем 15.03.2022 прийнято наказ №47/л про скорочення штату (чисельності) працівників. Незважаючи на процедуру ліквідації, Управління проблемних активів та судового захисту продовжувало свою роботу. На підставі наказу від 10.06.2022 №427/ЛК позивача звільнено з АТ «МР БАНК» на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. 
Позивач вважає, що правові підстави для його звільнення були відсутні, отже його звільнення є незаконним. Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «МР БАНК» прийнято наказ від 25.03.2022 № 80/л, яким скасовано виплату додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, у тому числі доплат, надбавок, винагород та інше. Зобов`язано Управління по роботі з персоналом ознайомити працівників АТ «МР БАНК» з даним наказом, однак позивача з ним ознайомлено не було, що встановлено в рамках розгляду цивільної справи №761/13219/22. На підставі даного наказу, відповідачем в односторонньому порядку було змінено істотні умови праці, а також зменшено розмір встановленої для позивача заробітної плати на 20%. Положення про оплату праці працівників АТ «СБЕРБАНК», затвердженим Правлінням банку 27.01.2021, протокол №6, яке визначало право позивача на отримання додаткової заробітної плати у розмірі 20%, було скасовано наказом відповідача від 01.04.2022 №2/лк. Оскільки лише після ознайомлення позивача з наказами від 25.03.2022 №80/л та від 01.04.2022 №2/лк, та відсутності його заперечень Банк мав право зменшувати розмір заробітної плати позивачу, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.
Рішенням Криворізького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 серпня 2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» про скасування наказу та стягнення недоотриманої заробітної плати.
Позивач ОСОБА_1  оскаржив судове рішення в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати оскаржуване судове рішення, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, скасувати оскаржувані накази та стягнути з відповідача на користь позивача недоотриману заробітну плату за період з 01.03.2022 по 14.06.2022 в розмірі 29 018, 18 грн. та судові витрати по справі покласти на Акціонерне товариства «Міжнародний резервний банк».
При цьому, скаржник зазначає, що за наслідками змінених істотних умов праці позивачу не була доплачена, починаючи з 01.03.2022 частина заробітної плати у розмірі 20%, відповідно до Положення про оплату праці працівників АТ «СБЕРБАНК», затвердженим Правлінням Банку 27.01.2021, протокол №6. Вказує, що, незважаючи на пряму вказівку в наказі з обов`язком Управління по роботі з персоналом ознайомити працівників Банку, з даним наказам позивача ознайомлено не було. Звертає увагу на те, що Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» набув чинності 24.03.2022, наказ №80/л було прийнято 25.03.2022, а скасовано додаткову заробітну плату, починаючи з 01 березня 2022 року. Суд першої інстанції дійшов висновку, що скасування додаткової заробітної плати заднім числом, ще з 01.03.2022, незважаючи на те, що сам наказ прийнято 25.03.2022 є законним. Зазначає, що Положення про оплату праці, яке визначало право позивача на отримання додаткової заробітної плати у розмірі 20% було скасоване наказом відповідача №2/лк від 01.04.2022.
Позивач вважає, що лише з моменту його ознайомлення з оскаржуваними наказами та відсутності з його боку заперечень продовжувати роботу на змінених умовах праці, відповідач мав право зменшувати розмір заробітної плати позивачу. Вказує, що винагорода у розмірі 20% від затвердженої керівником суми оплати праці пов`язана з виконанням працівником його виробничих завдань та функцій, виплачується роботодавцем в обов`язковому порядку, за умови, що працівником не порушувалась трудова дисципліна і може бути змінена виключно в порядку, передбаченому Положенням про оплату праці.
Банком не було встановлено щодо позивача фактів порушення трудової дисципліни. Також, ОСОБА_2 не були застосовані до позивача заходи дисциплінарного стягнення. Тому, у Банку не було ніяких правових підстав змінювати для позивача істотні умови праці відповідно до Наказу №80/л від 25.03.2022 без погодження позивача продовжувати роботу на змінених умовах.
Позивач вважає, що до спірних правовідносин в тому числі підлягала застосуванню ст.103 КЗпП України, оскільки відповідно статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Оскільки наказом №80/л від 25.03.2022 роботодавцем було визначено зобов`язання повідомити всіх працівників про зменшення розміру заробітної плати з правом працівників звільнитися у випадку непогодження з такими умовами, то положення частини 3 статті 32 КЗпП України Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не можуть бути підставою, щоб не виконувати наказ в частині необхідності повідомлення працівників.
Позивач вважає, що положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» лише надавали можливість відповідачу не дотримуватись двомісячного строку повідомлення працівника про зменшення розміру заробітної плати, банк зобов`язаний був повідомити своїх працівників про зменшення розміру заробітної плати до запровадження таких змін. У випадку повідомлення позивача про зміну розміру заробітної плати, позивач скористався б правом на звільнення, що передбачено ч.4 ст.32 КЗпП України. Вказує, що у випадку коли працівник продовжує виконувати трудові обов`язки, але не обізнаний про зменшення заробітної плати, відбувається порушення загальних засад цивільного законодавства, зокрема, справедливості, добросовісності та розумності, оскільки безпідставно надає можливість використовувати труд працівника за меншу плату ніж та, на яку працівник погодився. А тим більше, коли таке зменшення відбувається з 01.03.2022, а самі підстави для зменшення виникають з 25.03.2022.
Таким чином, враховуючи що позивача не було ознайомлено зі змістом наказів №80/ лк від 25.03.2022 та №2/лк від 01.04.2022 року, відповідачем не було дотримано вимоги щодо повідомлення позивача про зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення, відповідні накази є протиправними по відношенню до позивача та підлягають скасуванню. Як наслідок, на користь позивача підлягає стягненню з відповідача частина недоплаченої заробітної плати у розмірі 20%, а саме 8 400 грн. щомісяця починаючи з 01.03.2022. Недоплачений позивачу розмір додаткової винагороди за період з 01.03.2022 по 14.06.2022 становить 29 018,18 гривень (з яких: за березень 2022 – 8 400грн.; за квітень 2022 – 8 400грн.; за травень 2022 - 8400грн.; за червень 2022 – 3 818,18 грн.). Суд першої інстанції на такі порушення уваги не звернув та в оскаржуваному рішенні не обґрунтував, чому не прийнято до уваги дані доводи та відповідні докази позивача.
Скаржник вважає, що строки звернення позивача до суду за вирішенням трудового спору не було пропущено, оскільки з вимогою про стягнення недоплаченого розміру заробітної плати за період з 01.03.2022 по 14.06.2022 у розмірі 29 018,18 гривень позивач має право звернутися до суду без обмеження будь-яким строком, оскільки з 24 лютого 2022 року відповідно до п.2 Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (№2120-IX) передбачено зупинення перебігу строків позовної давності. Пізніше, зупинення строків позовної давності було продубльовано Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку від 08 листопада 2023 року №3450-IX. Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо того, що позивачем пропущено встановлені законом строки на звернення до суду за захистом порушених прав не відповідають наведеним нормам матеріального права та фактичним обставинам справи. 
Окрім того, позивач, вважає, що судом першої інстанції було допущено до участі у справі в якості представника відповідача адвоката Лавріна О.В., повноваження якого, на думку позивача, не підтверджені належним чином. Позивач зазначає, що адвокат Лаврін О.В. представляв інтереси відповідача у даній справі без належного підтвердження повноважень, а відповідно, всі процесуальні дії та документи, які надані таким представником, вчинені без повноважень та не мають юридичної дії.
У відзиві на апеляційну скаргу позивача, відповідач АТ «Міжнародний резервний Банк», посилаючись на законність і обґрунтованість судового рішення, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2024 року без змін.
Заслухавши суддю доповідача, вислухавши думку позивача Ягодки О.О., який підримав доводи і вимоги апеляційної скарги з викладених у ній підстав, просив скасувати оскаржуване судове рішення, ухвалити нове, яким у повному обсязі задовольнити заявлені позовні вимоги, представника відповідача Лавріна О.В., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача з викладених у відзиві підстав, просив оскаржуване судове рішення залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, відзиву на апеляційну скаргу, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом встановлено, що згідно наказу ПАТ «СБЕРБАНК» від 22.06.2016 №269-П, ОСОБА_1 прийнято з 23.06.2016 на роботу на посаду головного юрисконсульта відділу по роботі з проблемними активами юридичних осіб Управління по роботі з проблемними активами ПАТ «СБЕРБАНК», яке у грудні 2021 року змінило своє найменування на АТ «МР БАНК» (а.с.11).
Положенням про оплату праці працівників АТ «СБЕРБАНК», затвердженого Рішенням Правління АТ «СБЕРБАНК» від 27.01.2021, встановлено порядок та зміни розміру додаткової заробітної плати працівникам Банку (а.с.14 зворот - 21).
На підставі рішення Правління Національного банку України від 25.02.2022 №91-рш/БТ «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК» та рішення виконавчої дирекції ФГВФО від 25.02.2022 №131 «Про початок процедури ліквідації АТ «МР БАНК» та делегування повноважень ліквідатора банку відповідного зміною організації виробництва і праці, припиненням певних функцій роботі Банку», наказом АТ «МР БАНК» від 15.03.2022 №47/л скорочено штат (чисельність ) працівників АТ «МР БАНК» (а.с.21 зворот).
Наказом в.о. Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію АТ «МР БАНК» від 10.06.2022 №427/лк, ОСОБА_1 , головного юрисконсульта управління проблемних активів та судового захисту Департаменту правового забезпечення та стягнення боргів АТ «МР БАНК», звільнено 14.06.2022, у зв`язку з ліквідацією підприємства, зігдно з п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.22).
У зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов функціонування АТ «МР БАНК» в умовах ліквідації як банківської установи, а також, враховуючи Указ Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 та керуючись Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136, наказом Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію АТ «МР БАНК» від 25.03.2022 №80/л скасовано в АТ «МР БАНК» виплату додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, у тому числі доплат, надбавок, винагород та інше. Всі попередні накази про встановлення додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат вважати такими, що втратили чинність. Управлінню по роботі з персоналом доручено ознайомити працівників АТ «МР БАНК» з даним Наказом (а.с.13).
Наказом Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію АТ «МР БАНК» від 01.04.2022 №2/лк скасовано в АТ «МР БАНК» дію всіх нормативних документів банку (накази, розпорядження, регламенти, політики та положення, рішення Правління та інших виборних органів, договори, угоди та інше) або їх окремих пунктів, які встановлюють додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та/або компенсаційні виплати. Доручено Управлінню по роботі з персоналом ознайомити працівників АТ «МР БАНК» з даним наказом (а.с.14).
ОСОБА_1 14.07.2022 звернувся до Шевченківського районного суму м. Києва з позовною заявою про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та недоотриманої заробітної плати (справа №761/13219/23).
Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 18.01.2023 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано наказ АТ «МР БАНК» від 10.06.2022 №427/лк «Про звільнення», ОСОБА_1 поновлено з 14.06.2022 на посаді. У задоволенні вимог про стягнення недоотриманої заробітної плати відмовлено (а.с.35-39).
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 30.01.2023, стягнуто з АТ «МР БАНК» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 253 898,83 грн, стягнуто судовий збір на користь держави (а.с.40-41).
Постановою Київського апеляційного суду від 09.05.2023 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18.01.2023 та додаткове рішення від 30.01.2023 у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано, ухвалено нове рішення, яким у цій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с.42-47).
Постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.12.2023, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18.01.2023 у нескасованій після апеляційного перегляду частині та постанову Київського апеляційного суду від 09.05.2023, залишено без змін (а.с.48-51).
Так, вище вказаними рішеннями судів встановлено, що позивач при звернення до суду з позовом не оскаржував накази від 25.03.2022 №80/л та від 01.04.2022 №2/лк, судом не встановлено порушень положень діючого законодавства при їх прийнятті, а тому відповідно відсутні законом передбачені підстави для стягнення недоотриманої заробітної плати у вигляді невиплаченої винагороди у розмірі 20% за період з 01.03.2022 по 14.06.2022 включно в розмірі 29 018,18 грн.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову позивачеві у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, на підставі досліджених доказів наданих сторонами по справі, виходив з встановлених обставин справи, дійшовши висновку, що при прийнятті наказів від 25.03.2022 №80/л та від 01.04.2022 №2/лк, відповідачем не було порушено положення діючого законодавства, а тому підстави для їх скасування відсутні.
Окрім того, суд дійшов висновку, що з даною позовною заявою ОСОБА_1 звернувся 29.02.2024, тобто за межами визначеного законом строку, оскільки тримісячний строк звернення до суду з даним позовом закінчився 14.10.2022.
Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та не може погодитись з доводами позивача, викладеними в аеляційній скарзі, оскільки вони були предметом розгляду судом першої інстанції, що відображено в оскаржуваному судовому рішенні, та яким судом надана відповідна правова оцінка, з огляду на таке.
Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України).
Так, як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 18.01.2023 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано наказ АТ «МР БАНК» від 10.06.2022 №427/лк «Про звільнення», ОСОБА_1 поновлено з 14.06.2022 на посаді. У задоволенні вимог про стягнення недоотриманої заробітної плати відмовлено. Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 30.01.2023, стягнуто з АТ «МР БАНК» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 253 898,83 грн, стягнуто судовий збір на користь держави (а.с.40-41).
При перегляді зазначеного судового рішення, постановою Київського апеляційного суду від 09.05.2023 рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 18.01.2023 та додаткове рішення від 30.01.2023 у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано, ухвалено нове рішення, яким у цій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.
При перегляді постанови Київського апеляційного суду від 09.05.2023, постановою суду касаційної інстанції від 06.12.2023, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18.01.2023 у нескасованій після апеляційного перегляду частині та постанову Київського апеляційного суду від 09.05.2023, залишено без змін.
Так, вище вказаними рішеннями судів у справі №761/13219/22 встановлено, що позивач при звернення до суду з позовом не оскаржував накази від 25.03.2022 №80/л та від 01.04.2022 № 2/лк.
Згідно з ст. 55 Конституції України та ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі трудових. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України.
Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався і діє до сьогодні.
Пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, який діяв на час спірних правовідносин, передбачено, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Стаття 64 Конституції України передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені ст.ст.24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.
Отже, Конституція України надає можливість в умовах воєнного стану встановлювати окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень, зокрема, щодо прав, передбачених ст.43 Конституцією України, яка гарантує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Статтею 1 Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який що набрав чинності 24.03.2022 передбачено, що він визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до ст.ст.43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.
Згідно з ч.3 ст.32 КЗпП України (у редакції станом на 25.03.2022) передбачена можливість зміни істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.
Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється згідно з п.6 ст.36 цього Кодексу (ч.4 ст.32 КЗпП України).
Відповідно до ч.4 ст.97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.
Статтею 103 КЗпП України визначено що про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни.
Згідно зі ст.3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції станом на 25.03.2022), у період дії воєнного стану норми ч.3 ст.32 КЗпП та інших законів України щодо повідомлення працівника про зміну істотних умов праці не застосовуються.
Суд першої інстанції, встановивши зазначені вище обставини справи, керуючись нормами діючого законодавства, дійшов правильного висновку, що при прийнятті наказів від 25.03.2022 № 80/л та від 01.04.2022 №2/лк, відповідачем не було порушено положення діючого законодавства, а тому відсутні підстави для їх скасування та відповідно відсутні передбачені законом підстави для стягнення недоотриманої заробітної плати у вигляді невиплаченої винагороди у розмірі 20% за період з 01.03.2022 по 14.06.2022 включно в розмірі 29018,18 грн.
Відповідно до ст.233 КЗпП України (в редакції на дату звернення до суду) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Доводи позивача про те, що він не був ознайомлений з наказами від 25.03.2022 №80/л та від 01.04.2022 № 2/лк, колегія суддів вважає необгрунтовани, оскільки як встановлено рішенням судів у справі №761/13219/22,  ОСОБА_1  посилався на ці накази, вважав їх незаконними, а отже, був з ними обізнаний, оскільки, як встановлено зазначеними вище судовими рішеннями, з позовом до Шевченківського районного суду м.Києва про про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та недоотриманої заробітної плати,  ОСОБА_1  звернувся 14.07.2022, а з позовом у справі, що переглядається,  ОСОБА_1  звернувся до Криворізького районного суду Дніпропетровської області 29.02.2024, тобто за межами визначеного законом строку.
Доводи позивача викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключно компетенцією суду, переоцінка доказів, діючим законодавством не передбачена.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши справу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову, яке відповідає вимогам ст.ст.263, 264 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.367,368,374,375,381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 13 січня 2025 року.

Головуючий:

Судді: