ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                      
 
29 січня 2025 року
м. Київ
 
справа № 754/15605/23 
провадження № 61-14552св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Білоконь О. В. (суддя - доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - російська федерація в особі уряду російської федерації,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Лупейко Олександр Васильович, на заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 червня 2024 року у складі судді Олійник С. В. та постанову Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року у складі колегії суддів:Шебуєвої В. А.,                                   Кафідової О. В., Оніщука М. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до російської федерації в особі уряду російської федерації (далі - рф) про відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією рф проти України.
 
На обґрунтування позовних вимог позивачі посилалися на те, що 24 лютого                2022 року рф розпочала військову агресію проти України, вчинивши терористичний широкомасштабний збройний напад, який триває до сьогодні. 
Вчинена військова агресія рф є загальновідомим фактом та не підлягає окремому доведенню. Військова збройна агресія рф, беззаперечно, спричинила тяжкі наслідки, як для держави у цілому, так і громадян України. 
Вони є подружжям, пенсіонерами за віком. У них є доросла дочка                                 ОСОБА_3 , їх зятем є ОСОБА_4 , а онукою ОСОБА_5 . З                         2010 року вони постійно проживають у АДРЕСА_1 . 1/2 частина будинку на праві власності належить ОСОБА_2 . 
Вказана садиба була осучаснена та перебудована ними, стала їх домашнім осередком. Вказують, що у будинку проживають тільки вони, оскільки інший власник 1/2 частини будинку ОСОБА_6 постійно проживає у місті Ірпінь. 
Їх сімейне життя до війни характеризувалось як спокійне та щасливе, майбутнє уявлялось благополучним, але все змінилося 24 лютого 2022 року віроломним військовим збройним нападом росії на Україну. 
Початок війни став шоком для них, вони були у розпачі та відчаї і застав їх у місті Києві, коли вони вчергове приїхали для отримання пенсії де вони і вирішили залишатись.  У село Гута-Межигірська вони повернутись не могли через ворожий наступ на Київщину. Від односельців дізнались, що за селом розгорнулись запеклі бої, село обстрілювали з усіх видів зброї, бомбили з повітря. Складно було і у місті Києві де постійно зникало світло та не працювало опалення. У зв`язку із вказаними обставинами вони перебували у стресовому стані, переживали, замерзали, не доїдали, хворіли та пережили весь спектр негативних емоцій. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 мешканці села Гута-Межигірська розповіли їм, що снарядами зруйновано їх родинну садибу. 
Після деокупації Київщини вони повернулись до села та стали жити у сараї, який частково уцілів, потім трішки відремонтували літню кухню, де і стали проживати. Умови проживання були складними через відсутність світла та тепла. На сьогодні вони продовжують проживати на території садиби та психологічно страждати, оскільки війна триває і невідомо коли закінчиться. Дуже лякають постійні обстріли, а від психологічних страждань загострились фізичні хвороби. Вони намагаються тримати себе в руках, але часто з`являються почуття безвиході і безсилля, проявляється постійне безсоння. Психіка кожного з них є виснаженою, почуваються психотравмованими. 
Вважають, що винною в їх психологічних стражданнях є рф, яка вчинила військовий напад на Україну та намагається здійснити геноцид українського народу. 
Стверджують, що військовою агресією рф кожному з них завдано моральну шкоду, яку вони оцінюють у 50 000 000 грн кожному, яку має відшкодувати країна-агресор та розмір якої не є завищеним.
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
 
Заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області                               від 15 червня 2024 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з рф в особі уряду рф на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією рф проти України, 5 000 000 грн.
Стягнуто з рф в особі уряду рф на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією рф проти України, 5 000 000 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
 
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції врахував обставини справи, характер завданої моральної шкоди, тривалість порушення, яке продовжує існувати і на даний час, його наслідки для позивачів, які змушені докладати зусиль для влаштування свого побуту внаслідок втрати житла, вік позивачів, для яких такі кардинальні зміни в їх житті є складними та обтяжливими, а також засади розумності, виваженості та справедливості. 
Разом з тим місцевий суд зазначив, що визначений позивачами розмір моральної шкоди є непропорційним засадам справедливості та розумності.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року апеляційну скаргу адвоката Лупейка О. В., який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , залишено без задоволення, а заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 червня 2024 року - без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що враховуючи доведеність психотравмуючого впливу збройної агресії рф на позивачів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Також суд апеляційної інстанції зазначив, що висновки спеціаліста не є обов`язковими для суду в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди. У суду відсутні підстави вважати, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди є заниженим.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи інших учасників справи
 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат                          Лупейко О. В. просить скасувати заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 червня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову з визначенням еквівалентів у іноземних валютах.
 
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду                                              від 09 листопада 2022 року у справі № 372/1652/18, від 20 червня 2024 року у справі № 216/5657/22.
 
Крім того, заявники у касаційній скарзі посилаються на доведеність ними належними та допустимими доказами визначеного ними розміру моральної шкоди, яка повинна бути стягнута у повному розмірі.
Наявні у справі висновки спеціаліста-психолога хоча і не є експертними висновками, але є письмовими доказами в розумінні статті 95 ЦПК України і за змістом проведеного дослідження базувалися на застосованій для встановлення розміру відшкодування реєстровій експертній психологічній методиці. 
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження.
 
Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є громадянами України та з 27 квітня 1980 року перебувають у шлюбі.
 
Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно                              № 6914585 від 05 квітня 2005 року та державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 1586644 ОСОБА_2 є власником 1/2 частки житлового будинку на АДРЕСА_1 та 1/2 частки земельної ділянки з кадастровим номером 3221885203:05:163:0169.
 
Власником інших 1/2 часток вказаного будинку та земельної ділянки є ОСОБА_6 .
 
22 травня 2022 року ОСОБА_2 створила в Державному порталі «ДІЯ» повідомлення про пошкоджене майна - приватного будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 80 кв. м, та вказала, що нерухомість повністю знищена.
 
Депутат Петрівської сільської ради Мороз О. В. 16 липня 2022 року на виконання звернення ОСОБА_2 провів обстеження пошкодженого від вибуху будинку АДРЕСА_1 та встановив, що будинок зруйнований, про що складено акт.
 
10 серпня 2022 року ОСОБА_2 звернулась до Петрівського сільського голови Старенького Р. М. з повідомленням про зруйнований будинок внаслідок збройної агресії рф та висловила згоду прийняти участь в Програмі відновлення приватних будинків, зруйнованих внаслідок бойових дій на території Київської області на 2022-2023 роки, яка затверджена рішенням Київської обласної ради від 23 червня 2022 року за № 258-11-VІІ, а також будівництво нового житла на належній їй земельній ділянці з кадастровим номером 3221885203:04:104:0160.
 
16 серпня 2022 року комісією Вишгородського РУ ГУ ДСНС України у Київській області складено акт про пожежу, яка виникла 18 березня 2022 року орієнтовно о 05 год 30 хв у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , якою пошкоджені стіни житлового будинку, речі домашнього вжитку, матеріальні цінності власника. Ймовірна причина пожежі: обстріл (потрапляння боєприпасів та їх уламків внаслідок ведення бойових дій).
 
Згідно із звітом технічного стану № 06-22.5/22-ЗТС обстеження та оцінка технічного стану конкретних реконструкцій об`єкту за адресою: АДРЕСА_1 , замовником якого є Петрівська сільська рада, технічний стан будинку згідно з                                        ДСТУ-Н Б В.1.2-18-4 (аварійний), категорія пошкодження згідно Методики обстеження будівель і споруд - 3 та потребує невідкладних ремонтних робіт. Із наданих фотознімків, які були зафіксовані під час експертного дослідження, встановлено пошкодження будинку.
 
За результатами психологічних досліджень від 15 жовтня 2023 року, складених на замовлення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спеціалістом-психологом                         Сидоровою В. А. , пов`язана із впливом на життя і здоров`я ОСОБА_1 та                ОСОБА_2 збройної агресії рф на Україну досліджена ситуація є беззаперечно психотравмуючою; глибина інтенсивності, тривалість психотравмуючого впливу на особистість ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за обставинами, що були піддані дослідженню, є надзвичайними, гіпертрофованими і потенційно небезпечними для їх фізичного і психологічного здоров`я. За висновком спеціаліста-психолога розглянутими у дослідженні обставинами заявниками, ОСОБА_1 та                             ОСОБА_2 завдано моральної шкоди. Між спричиненою заявникам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 моральною шкодою та психотравмуючими факторами вбачається прямий причинно-наслідковий зв`язок. Визначений самостійно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розмір морального відшкодування за завдану моральну шкоду є адекватним психотравмуючій ситуації. Рекомендований розмір морального відшкодування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за даними психологічного дослідження встановлюється у 50 000 000 грн, у тому числі з урахуванням фактору, що самі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважають таку суму мінімально адекватною для можливого часткового відновлення морального (психологічного) здоров`я.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
 
Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Враховуючи положення статті 400 ЦПК України, а також принцип, згідно з яким особа не може бути поставлена в гірше становище внаслідок своєї скарги (reformatio in peius), колегія суддів переглядає оскаржувані судові рішення лише в межах доводів касаційної скарги про безпідставне зменшення розміру відшкодування моральної шкоди.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Цим вимогам оскаржувані судові рішення  відповідають з таких підстав.
 
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
 
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
 
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
 
Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - частина третя статті 82 ЦПК України), що рф, яка здійснює збройну агресію проти України, зухвало відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні.
 
02 березня 2022 року збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.
 
27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.
 
14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої постановою Верховної Ради України № 2188-IX).
 
Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН.
Звернення позивачів до українського суду слід вважати єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.
 
Подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду: від 18 грудня 2024 року в справі № 686/29638/23 (провадження № 61-10754св24), від 11 грудня 2024 року в справі № 638/7894/23 (провадження № 61-7699св24), від 04 вересня 2024 року в справі № 201/196/23 (провадження № 61-15671св23).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Згідно з частиною першою статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
 
До зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія (стаття 48 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
 
Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
 
Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
 
Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
 
Частиною першою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
 
Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України).
 
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).
 
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
 
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав».
 
Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).
 
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).
 
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
 
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, зокрема щодо способу та розміру компенсації (коли розмір компенсації не визначений законом).
 
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
 
Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі                                    № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
 
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.
 
При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі                                       № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).
 
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (частина п`ята статті 12 ЦПК України).
 
Врахувавши конкретні обставини справи, глибину завданої позивачам моральної шкоди, характер та обсяг душевних страждань, яких зазнали позивачі, вимоги розумності і справедливості, тривалості моральних страждань, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що визначений судом розмір моральної шкоди є достатнім для відшкодування завданої моральної шкоди.
 
Висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються із правовими висновками, висловленими у постановах Верховного Суду: від 18 грудня 2024 року в справі                  № 686/29638/23 (провадження № 61-10754св24), від 31 липня 2024 року у справі № 686/14579/23 (провадження № 61-8229св24), від 22 травня 2024 року у справі № 638/3891/22 (провадження № 61-8795св 23).
 
Доводи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій застосовано норми права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду                                              від 09 листопада 2022 року у справі № 372/1652/18, від 20 червня 2024 року у справі № 216/5657/22, не заслуговують на увагу з таких підстав.
 
Велика Палата Верховного Суду в постановах від 12 жовтня 2021 року в справі               № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) та від 22 лютого 2022 року в справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21) зазначила, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. Слово «подібний» в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому термін «подібні правовідносини» може означати як правовідносини, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і правовідносини, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші.
 
Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, а саме взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
 
З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт.
 
Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).
 
Враховуючи викладене, оскаржувані судові рішення не суперечать постановам Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій неправильно визначили розмір моральної шкоди, також не заслуговують на увагу, оскільки визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до її безпідставного збагачення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19)).
 
Водночас апеляційний суд надав у оскаржуваній постанові відповідь на усі аргументи позивачів, у тому числі зазначив, що суд першої інстанції вірно оцінив висновок психологічного дослідження від 15 жовтня 2023 року відносно визначеного позивачами розміру морального відшкодування, вважаючи його завищеним.
 
З огляду на зазначене колегія суддів вважає безпідставними доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій вказаний висновок належним чином не оцінили та не узяли до уваги.
 
Аргументи касаційної скарги щодо незначної, на переконання позивачів, тривалості у часі апеляційного перегляду справи не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення апеляційного суду. Водночас згідно із частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Разом із тим колегія суддів звертає увагу на те, що розмір процесуальних гарантій позивачів не було звужено апеляційним судом, оскільки належним чином їх повідомив про час та місце розгляду справи, задовольнив клопотання їх представника Лупейка О. В. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, під час якої останній мав змогу висловити позицію своїх довірителів. Водночас згідно із протоколом судового засідання від 03 жовтня 2024 року апеляційний суд перевірив явку сторін, роз`яснив їх права, доповів обставини справи, дослідив матеріали справи та поставив на обговорення питання про можливість закінчення розгляду справи, на яке не надійшло заперечень від представника позивачів.
 
В цілому, доводи касаційної скарги висновків судів щодо вирішення справи по суті не спростовують, значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин, тоді як встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
 
Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча  пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну  відповідь  на  кожний  аргумент (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).
 
У справі, що розглядається, вичерпно надано оцінку питанню відшкодування моральної шкоди, завданої позивачам збройною агресією рф проти України. Наявність у позивачів іншої точки зору на встановлені судами обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості ухвалених у справі рішень.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 
 
В межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили оскаржувані рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому їх, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України, необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Лупейко Олександр Васильович, залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 червня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:	 О. В. Білоконь   О. М. Осіян     Н. Ю. Сакара