ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
29 січня 2025 року
м. Київ
справа № 759/14120/23
провадження № 51-3945 км 24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                                     ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                           ОСОБА_5 ,
потерпілої                                                                           ОСОБА_6 ,
захисника                                                                           ОСОБА_7 ,
засудженого                                                                      ОСОБА_8 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від  14 лютого 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 травня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за  № 12023100080002049 від 26 травня 2023 року, за  обвинуваченням
ОСОБА_8 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт  Вільшанка Вільшанського району Кіровоградської області, який проживає за  адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексуУкраїни (далі - КК України).
Змістсудовихрішеньівстановленісудамипершоїтаапеляційноїінстанційобставини
За вироком Святошинського районного суду міста Києва від 14 лютого 2024 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, призначено покарання у виді штрафу в  розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що  становить 51 000 грн, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. На підставі ч. 1 ст. 326 Кримінального процесуального кодексу України ( далі - КПК України) цивільний позов ОСОБА_6 до  ОСОБА_8 , ПраТ "Страхова компанія "УНІКА" про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Відповідно до обставин, детально викладених у вироку цього суду, 25 травня 2023  року приблизно о 21:45 ОСОБА_8 , керуючи автомобілем «Skoda Rapid», реєстраційний номер НОМЕР_1 , виїжджаючи на головну Кільцеву дорогу з другорядної (пр. Л. Курбаса), не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки, не виконав вимогу дорожнього знаку, не надав переваги в русі велосипедисту ОСОБА_6 та скоїв зіткнення з останньою, завдавши їй тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Київський апеляційний суд ухвалою від 14 травня 2024 року вирок Святошинського районного суду м. Києва від 14 лютого 2024 року стосовно ОСОБА_8 залишив без змін, а апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 - без задоволення.
Вимогитаузагальненідоводиосіб, якіподали касаційніскарги
У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
На обґрунтування доводів касаційної скарги вказує, що: 
·                   у ході досудового розслідування були порушені права потерпілої ОСОБА_6 , оскільки вона не брала участі на досудовому розслідуванні, а  обвинувальний акт не містить розміру шкоди, завданої їй кримінальним правопорушенням. Вважає, що не було проведено слідчих дій задля встановлення розміру цієї шкоди. Наголошує, що досудове розслідування було неповним та  упередженим; 
·                   сторона обвинувачення не повідомила потерпілу про проведення судово-медичної експертизи, предметом якої були медичні довідки невідомого походження. Вказує, що вона не була ознайомлена з обвинувальним актом, актом вилучення матеріальних цінностей, експертизами тощо, а також не була належним чином повідомлена про передачу матеріалів справи до суду;
·                   суд належним чином не повідомив її про судові засідання, призначені на  08  та 28 серпня 2023 року, а телефонограми є сфальсифікованими, оскільки у  них вказаний неіснуючий номер телефону. Зауважує, що вона просила розглядати справу за її участю;
·                   місцевий суд порушив положення ст. 349 КПК України, оскільки не з`ясував її думку з приводу порядку розгляду справи, а також те, чи розуміють учасники всі обставини провадження та подальшу неможливість їх оскарження, не постановив ухвалу і не визначив обсяг доказів, які підлягають дослідженню, та порядок їх  дослідження, що призвело до фальсифікації та викривлення обставин справи. В  судовому засіданні ОСОБА_8 заперечував проти позовних вимог потерпілої, що також унеможливлювало розгляд кримінального провадження в  порядку ст. 349 КПК України. Вважає, що судом порушено її право на участь у  безпосередній перевірці доказів у справі, а також позбавлено її права підтримувати приватне обвинувачення в суді. Наголошує, що судами неправильно встановлені обставини завдання тілесних ушкоджень потерпілій. Звертає також увагу, що показання ОСОБА_8 у  судовому засіданні суперечать його позиції на досудовому розслідуванні, та є  неправдивими. Зауважує, що суд першої інстанції не проголосив резолютивну частину вироку; 
·                   місцевий суд безпідставно залишив цивільний позов без розгляду, оскільки причини неявки цивільного позивача в судове засідання були поважними та зумовлені повітряною тривогою та необхідністю медичного лікування. Стверджує, що залишення цивільного позову без розгляду суперечить нормам цивільного процесуального закону та порушує її право на захист і на справедливий суд. Наголошує, що суди не дослідили поданих нею доказів, а також не вирішили її клопотання про призначення судово-психологічної експертизи та про арешт майна;
·                   потерпілій не було повернуто її транспортний засіб -велосипед, та інші речові докази: шолом, маска гірськолижна, ліхтарик-мигалка, дві флешки, дві срібні монети;
·                   призначені засудженому розмір та вид покарання не відповідають положенням статей 50, 53 КК України. Суд безпідставно визнав пом`якшуючою обставинною щире каяття, оскільки засуджений вину визнав формально, швидку допомогу потерпілій не викликав, матеріальну і моральну шкоду не компенсував. Отже, призначаючи покарання, суди не врахували думку потерпілої, не взяли до уваги дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що останній раніше притягувався до відповідальності за скоєння ДТП та на тяжкі наслідки кримінального правопорушення, що є обставинами, які обтяжують покарання. Вказує, що поза увагою апеляційний суд також залишив доводи прокурора щодо м`якості покарання; 
·                   суди порушили приписи статей 22, 94 КПК України, а ухвала апеляційного суду не відповідає положенням статті 419 КПК України.
Заперечень від інших учасників кримінального провадження на касаційну скаргу потерпілої до Верховного Суду не надходило.
Позиціїучасниківсудовогопровадження
Потерпіла ОСОБА_6 підтримала подану касаційну скаргу, просила судові рішення скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Прокурор ОСОБА_5  частково підтримала касаційну скаргу потерпілої, просила скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Засуджений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 заперечували проти задоволення касаційної скарги, просили залишити її без задоволення, а судові рішення - без зміни.
МотивиСуду
Заслухавшидоповідьсудді, обговорившидоводи, наведенівкасаційнійскарзі, перевірившиматеріаликримінальногопровадження, колегіясуддівдійшлатакихвисновків.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в  оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи  іншого доказу.
Отже, суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у  касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.
За наслідками судового розгляду суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначив йому покарання у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 грн, з  позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення і кваліфікація його дій у касаційному порядку не оспорюються.
Водночас зазначені потерпілою доводи касаційної скарги є фактично аналогічними доводам її апеляційної скарги. 
Заразом більшість доводів касаційної скарги потерпілої зводиться до оскарження установлених судами фактичних обставин. Варто зауважити, що посилання на  неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, недостовірність доказів відповідно до  приписів статей 433, 438 КПК України не можуть бути предметом перевірки суду касаційної інстанції, а тому доводи щодо цього Верховним Судом не перевіряються.
Так, статтею 412 КПК України передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
За змістом ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з  дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України; вмотивованим є рішення, у якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Щодо доводів про порушення судом першої інстанції порядку розгляду справи 
Так, відповідно до положень ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. 
Допит обвинуваченого здійснюється обов`язково, крім випадку, якщо він відмовився від давання показань, та випадків, передбачених частиною третьою статті 323 та статтею 381 цього Кодексу.
Відповідно до приписів статей 23, 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання та суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім передбачених законом випадків.
Як убачається з матеріалів справи, під час розгляду кримінального провадження суд першої інстанції відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Обґрунтовуючи своє рішення в цій частині, місцевий суд зазначив, що допитаний безпосередньо в судовому засіданні ОСОБА_8 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення за викладених в обвинувальному акті обставин визнав у  повному обсязі, щиро розкаявся і послідовно дав показання, які за своїм змістом відповідають встановленим обставинам.
За результатом судового розгляду цей суд оцінив показання засудженого як  послідовні, логічні і як такі, що не викликають у суду сумнівів щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.
Крім того, місцевий суд зауважив, що обставини у цьому кримінальному провадженні щодо часу, місця, способу, форми вини ніким не оспорюються і  тому дійшов слушного висновку, що дослідження доказів у цьому провадженні є  недоцільним у зв`язку з відсутністю сумнівів щодо правильного розуміння їх  змісту учасниками судового провадження, добровільності їх позицій.
Погоджуючись з рішенням місцевого суду, зокрема і з його висновками про недоцільність дослідження доказів та розгляд справи в порядку ст. 349 КПК України, апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що подія кримінального правопорушення, зокрема, час, місце, дії обвинуваченого, суспільно небезпечні наслідки у виді заподіяних ОСОБА_6 тілесних ушкоджень та причинно-наслідковий зв`язок між діями та наслідками, учасниками кримінального провадження, зокрема й потерпілою, не оспорювалися. У той же час цей суд слушно зауважив, що обставини, на які посилається в апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_6 як такі, що нібито встановлені судом, є показаннями обвинуваченого ОСОБА_8 , тобто лише викладом його суб`єктивної версії деталей кримінального правопорушення.
З огляду на викладене вище, колегія Верховного Суду погоджується із зазначеними висновками судів попередніх інстанцій, оскільки вони узгоджуються з приписами КПК України.
Так, відповідно до положень ч. 3 ст. 129 КПК України у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у  випадках, передбачених ч. 1 ст. 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.
За положеннями ч. 1 ст. 326 КПК України якщо в судове засідання не прибув цивільний позивач, його представник чи законний представник, суд залишає цивільний позов без розгляду, крім випадків, встановлених цією статтею. 
Цивільний позов може бути розглянутий за відсутності цивільного позивача, його представника чи законного представника, якщо від нього надійшло клопотання про розгляд позову за його відсутності або якщо обвинувачений чи цивільний відповідач повністю визнав пред`явлений позов.
За результатом судового розгляду, місцевий суд, з яким погодився і апеляційний суд, зазначив, що заявлений потерпілою (цивільним позивачем) ОСОБА_6 цивільний позов до ОСОБА_8 , ПраТ "Страхова компанія "УНІКА" про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, який обвинувачений не визнав у повному обсязі, підлягає залишенню без розгляду у зв`язку з неявкою в судове засідання цивільного позивача, яка була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи та яка не подавала клопотання про його розгляд за її  відсутності.
З огляду на викладене, доводи касаційної скарги в цій частині не є слушними.
Водночас посилання потерпілої на норми статей 223, 257 Цивільного процесуального кодексу України, а також на те, що залишення її позову без розгляду можливе у разі лише повторної неявки в судове засідання не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Частиною 5 ст. 128 КПК України передбачено, що цивільний позов у  кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у  зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Тож, враховуючи, що норми КПК України регламентують наслідки неприбуття цивільного позивача, то у цьому випадку приписи Цивільного процесуального кодексу України застосуванню не підлягають.
Водночас у поданій касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_6 посилається на те, що вона не з`явилася в судове засідання 14 лютого 2024 року, яке розпочалося о  14:06, оскільки о 13:34 у м. Києві була оголошена повітряна тривога. Тож вона була вимушена знаходитися у безпечному місці, де немає мобільного зв`язку. Вказує, що повітряна тривога закінчилась за 8 хвилин до початку розгляду справи, що перешкодило їй вчасно прибути до суду.
Так, апеляційний суд, оцінюючи доводи потерпілої щодо її неналежного повідомлення місцевим судом про дату і час судових засідань, а також обґрунтування поважності причин її  неприбуття в судове засідання, зазначив, що підготовче судове засідання, призначене на 08 серпня 2023 року, було відкладено у зв`язку з неприбуттям потерпілої. Надалі судові засідання, призначені на 28  серпня і на 27 вересня 2023 року, також відкладались за клопотаннями ОСОБА_6 , зміст яких свідчить, що про дату, час і місце вона була обізнана (т. 1, а. п.27, 34). 
У той же час у підготовчому судовому засіданні, яке було проведено 18 жовтня 2023 року, коли суд призначив судовий розгляд на підставі обвинувального акта, потерпіла була присутня і їй було відомо, що наступне судове засідання відбудеться 31 жовтня 2023 року (т. 1, а. п. 45). Проте в призначений час 31  жовтня 2023 року потерпіла не прибула, про причини неприбуття не повідомила, і у зв`язку з цим та з метою виклику представника цивільного відповідача - ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» судове засідання було відкладено на 13 грудня 2023 року (т. 1, а. п. 205, 206). 
Надалі судове засідання, призначене на 13 грудня 2023 року, в якому ОСОБА_6 була присутня, було відкладено для повторного виклику представника цивільного відповідача на 14:00 14 лютого 2024 року, про що ОСОБА_6 також була повідомлена (т. 2, а. п. 29).
Однак, у це судове засідання потерпіла знов не прибула, про причини неприбуття не повідомила, у той же час апеляційний суд зауважив, що у судовому засіданні були присутні інші учасники кримінального провадження: прокурор, захисник та обвинувачений. Представник цивільного відповідача ОСОБА_9 у відзиві на позовну заяву просила розглядати кримінальне провадження без участі представника страхової компанії, тож місцевий суд, заслухавши думку учасників, які прибули у судове засідання, ухвалив рішення про розгляд кримінального провадження без участі потерпілої.
За результатом апеляційного розгляду, апеляційний суд констатував невиконання потерпілою приписів п. 1 ч. 1 ст. 57 КПК України, які передбачають обов`язок прибути за викликом до суду, а в разі неможливості своєчасного прибуття - завчасно повідомити про це, а також про причини неможливості прибуття. Водночас цей суд обґрунтовано зазначив, що направлення потерпілою поштою о 21:00 14 лютого 2024 року, тобто вже після розгляду кримінального провадження, її заяви з проханням відкласти розгляд справи у зв`язку з  насиченим лікувальним процесом не є завчасним повідомленням про неможливість прибути до суду (т. 2, а. п. 78, 79). 
Крім того, потерпіла в апеляційній та касаційній скаргах посилається вже і на іншу причину неприбуття у судове засідання - повітряна тривога, що унеможливлювало її вчасне прибуття до суду. Втім Верховний Суд вважає твердження в цій частині неспроможними, оскільки судове засідання у місцевому суді після закінчення тривоги тривало більше однієї години, однак потерпіла одразу після закінчення повітряної тривоги в судове засідання так і не з`явилася. Колегія суддів також враховує і те, що потерпіла ОСОБА_6 не заперечує факт отримання відповідних повідомлень від суду шляхом використання засобів мобільного зв`язку, проте остання всупереч вимогам ст. 57 КПК України не вжила заходів для завчасного повідомлення суду про поважність причин своєї неявки в  судове засідання.
Тож Верховний Суд в цьому випадку погоджується з висновками апеляційного суду про обґрунтованість рішення місцевого суду щодо розгляду справи за відсутності потерпілої.
Отже доводи потерпілої про безпідставне залишення цивільного позову без розгляду, неналежне її повідомлення про дату, час і місце розгляду кримінального провадження є безпідставними, у зв`язку із чим інші доводи касаційної скарги, які пов`язані з цивільним позовом, також не заслуговують на увагу.
Водночас Суд звертає увагу касатора, що відповідно до положень ч. 7 ст. 128 КПК України потерпіла не позбавлена можливості пред`явити цивільний позов про відшкодування моральної та матеріальної шкоди в порядку цивільного судочинства, надати відповідні докази на підтвердження розміру моральної та  матеріальної шкоди, які завдані кримінальним правопорушенням, тощо.
Крім того, необґрунтованими є доводи касаційної скарги стосовно того, що потерпіла не ознайомлювалася з матеріалами досудового розслідування, оскільки ст. 290 КПК України встановлює імператив здійснювати відкриття матеріалів тільки для сторін кримінального провадження.
Водночас доводи потерпілої про її необізнаність про стан досудового розслідування спростовуються матеріалами справи, зокрема реєстром матеріалів досудового розслідування (т. 1 , а. п. 8 - 4), відповідно до якого 26  липня 2023 року сторона обвинувачення здійснювала повідомлення потерпілої про завершення досудового розслідування.
Щодо невручення копії обвинувального акта потерпілій колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 291 КПК України обов`язковим є вручення обвинувального акта прокурором виключно підозрюваному.
Також Верховний Суд звертає увагу, що всупереч доводам касатора, глава 36 КПК України не передбачає приватного обвинувачення за ст. 286 КК України, а тому доводи касаційної скарги в цій частині також не можна вважати слушними.
Крім того, Верховний Суд вважає доводи касаційної скарги про однобічність розгляду справи та упередженість досудового розслідування безпідставними, зважаючи на те, матеріали справи не містять відомостей, які б підтверджували ці  доводи. Крім цього, матеріали справи не містять відомостей, що потерпіла була  позбавлена можливості користуватися передбаченими КПК України  інструментами для усунення упередженості судді, прокурора або слідчого, зокрема правом заявляти відвід у порядку, передбачений статтями 75 -  77 КПК України.
Верховний Суд звертає увагу касатора на те, що питання щодо речових доказів місцевий суд вирішив у вироку. Водночас ст. 100 КПК України передбачає зберігання доказів до набрання рішенням законної сили. Тож, доводи касаційної скарги щодо фактичного виконання вироку, зокрема і щодо речових доказів, не є  предметом цього касаційного розгляду. 
Варто зауважити, що відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими зазначеним Кодексом.
Проте матеріали справи не містять підтверджень доводів потерпілої про наявність фальсифікацій будь-яких документів у справі.
Разом з тим Верховний Суд також звертає увагу, що посилання у касаційній скарзі на нововиявлені обставини в цьому провадженні також не є предметом цього касаційного розгляду, з огляду на те, що глава 34 КПК України встановлює певний порядок розгляду провадження за нововиявленими обставинами, який не є  тотожнім з касаційним переглядом справи. 
Водночас системний аналіз вказаної глави КПК України свідчить, що нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду при прийнятті судового рішення, а також спростовують обставини, встановлені судом на час розгляду справи, та мають важливе значення для її розгляду.
Втім колегія суддів акцентує увагу, що статтею 463 КПК України передбачено, що заява про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами подається до суду тієї інстанції, який першим допустив помилку внаслідок незнання про існування таких обставин, крім випадку, передбаченого частиною третьою цієї статті.
З огляду на викладене, доводи касаційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.
Щодо доводів потерпілої стосовно призначеного ОСОБА_8 покарання
Зі змісту поданої касаційної скарги убачається, що потерпіла фактично порушує питання про недотримання судами визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює  повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати  між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову  владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних   правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад   судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного,  справедливості й  достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду в ході призначення покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та  альтернативні  (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи  права;  уповноважувальні норми, у яких використовуються щодо  повноважень суду  формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та  поняття, які є  багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема  «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких  визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, під час врахування пом`якшуючих та  обтяжуючих  покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначення «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання -  конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.
Статтями 50 і 65 КК України передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути  призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і  попередження  нових злочинів. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути  адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Вирішення зазначеного питання належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті), видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, що мають братися до уваги під час призначення покарання. 
Призначаючи ОСОБА_8 покарання суди дотрималися загальних засад, передбачених статтями 50, 65 КК України.
Як убачається з оскаржуваних рішень, призначаючи покарання, суди врахували тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке є нетяжким, особу винного, який раніше не судимий, одружений, не працює, має інвалідність третьої групи з дитинства, його вік, а також обставину, яка пом`якшує покарання - щире каяття та відсутність обставин, які його обтяжують.
Касаційний суд неодноразово звертав увагу на те, що щире каяття характеризується відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, визнанням тих обставин, які їй ставляться в провину, має характеризувати її поведінку після вчинення злочину, але з  позицій  психологічної переорієнтації суб`єкта, який дійсно засуджує свій  вчинок, визнає  його антигромадський характер і готовий нести відповідальність. Факт  щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження та в реальних діях особи.
Так, апеляційний суд, погоджуючись з вироком місцевого суду, також установив, що обвинувачений частково відшкодував потерпілій завдану шкоду, відвідував її в лікарні, намагаючись виправити наслідки своїх дій.
Разом з тим, за результатом апеляційного розгляду апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що невідшкодування потерпілій суми, яка заявлена в її цивільному позові про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, який у  цьому провадженні залишений без розгляду, не може бути підставою для призначення обвинуваченому найбільш суворого покарання, установленого у  відповідній санкції.
Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.
Водночас посилання потерпілої на наявність обставин, що обтяжують покарання, є безпідставними, оскільки притягнення засудженого до адміністративної відповідальності не може враховуватися як повторність та рецидив злочину у  розмінні ст. 67 КК України.
Отже, колегією суддів не встановлено тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а тому відсутні обґрунтовані підстави для задоволення касаційної скарги потерпілої.
Решта доводів касаційної скарги потерпілої висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.
З огляду на викладене, колегія суддів констатує, що вирок місцевого суду та  ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованими, законними та  обґрунтованими, а тому касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 14 лютого 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 травня 2024 року стосовно ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є  остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді: 
 
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                                ОСОБА_3