ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1661/25 Справа № 201/5941/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Батманова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,
за участю секретаря судового засідання — Гвоздєва М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шишацький Олег Вікторович, на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 09 жовтня 2024 року у цивільній справі за позовом Органу опіки та піклування в особі Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області в інтересах малолітнього  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, –
                               
                                ВСТАНОВИЛА:

У травні 2024 року Орган опіки та піклування в особі Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до суду позовом, пред`явленим до  ОСОБА_1 на предмет позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнення з відповідача аліментів на її утримання до досягнення дитиною повноліття у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, на користь особи, яка буде виконувати обов`язки законного представника дитини, починаючи стягнення з дня звернення до суду з позовом, обґрунтовуючи це тим, що відповідач є батьком малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Мати дитини ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Від утримання дитини відповідач ухиляється, участі у вихованні не приймає, не цікавиться життям своєї дитини, не піклується про неї, ухиляється від виконання батьківських обов`язків, що є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно його дитини та стягнення з нього аліментів на утримання дитини (а.с.1-7). 
Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 09 жовтня 2024 року позовні вимоги Органу опіки та піклування в особі Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задоволено.
       Позбавлено  ОСОБА_1  батьківських прав по відношенню до сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Стягнуто з  ОСОБА_1  аліменти на утримання дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення нею повноліття, в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, стягуючи аліменти на користь особи, яка буде виконувати обов`язки законного представника дитини, починаючи стягнення з дня звернення до суду з позовом, а саме з 23 травня 2024 року.
       Рішення у межах суми платежу за один місяць - допущено до негайного виконання.
       Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 422,40 грн (а.с. 96-99).
Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1  через свого представника — адвоката Шишацького О.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, не надано належної правової оцінки доказам сторони відповідача, не враховано того факту, що він не був обізнаний про смерть матері малолітньої дитини, а потім не мав достатньо доступу до дитини у зв`язку із тимчасовим влаштуванням його до прийомної сім`ї, якій передавав одежу для дитини та перераховував грошові кошти на його утримання. Також суд першої інстанції не врахував подання відповідачем заяви про припинення тимчасового влаштування дитини та повернення його батькові для подальшого проживання дитини у його родині, що свідчить про його бажання опікуватись дитиною, забрати його до своєї родини, де він буде забезпечений усіма необхідними речами для дитини відповідного віку та турботою про нього. Натомість, суд першої інстанції надав перевагу доказам позивача, що, на думку скаржника, не відповідає дійсності, чим порушив норми матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду.
Позивач, передбаченим ст. 360 ЦПК України правом не скористався та відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подавав, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.
       Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що відповідач, поклавши матеріальне забезпечення, лікування та виховання своїх дітей на сторонніх осіб, свідомо самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Доказів протилежного суду відповідачем надано не було. За висновком комісії з питань захисту прав дитини Підгородненської міської ради від 23.04.2024 № 183 суд вважав доведеним наявність передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Також суд першої інстанції вважав доведеним і вимогу щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, оскільки позбавлення батьківських прав не позбавляє особу від обов`язку утримувати дитину до досягнення нею повноліття, у відповідності до ст. 141, 180-184 Сімейного кодексу України, у заявленому позивачем розмірі.
Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що на підставі спільної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання батьківства № 371/31.29-39 від 11 грудня 2023 року, ОСОБА_1 набув статусу батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Новокодацькому та Чечелівському районах у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було видане свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 13 грудня 2023 року, відтак, відповідач наділений правами та обов`язками батька, відносно свого малолітнього сина.
       Мати дитини ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
       Після смерті матері без батьківського піклування залишились окрім ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його брати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що 22 січня 2024 року до Підгородненської міської ради надійшла заява від ОСОБА_6 (дідуся дітей), в якій він просить допомоги у вирішенні питання щодо влаштування дітей.
       До смерті матері дитина проживала разом з матір`ю за адресою АДРЕСА_1 .
       06 лютого 2024 року дитину, залишену без батьківського піклування, переведено до КП «Слобожанська ЦРБ».
       19 лютого 2024 року службою у справах дітей Підгородненської міської ради було направлене клопотання про розшук до ВП № 8 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області з метою розшуку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 для подальшого звернення до суду щодо позбавлення батька батьківських прав.
       20 лютого 2024 року служба у справах дітей Підгородненської міської ради направила лист до управління-служби у справах дітей адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради з проханням повідомити, чи звертався до них ОСОБА_1 зі спробою повернути дитину.
       06 березня 2024 року наказом № 05/24 “Про тимчасове влаштування дітей” ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було тимчасово влаштовано в сім`ю ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , за адресою: АДРЕСА_2 , до вирішення питання щодо влаштування дитини до сімейних форм виховання. У вказану сім`ю також влаштовані брати ОСОБА_2 
       13 березня 2024 року на вищевказаний лист Підгородненської міської ради управління-служба у справах дітей адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради повідомляє наступне: з батьком малолітнього ОСОБА_2 . ОСОБА_1 була проведена бесіда та відібране пояснення від нього. ОСОБА_1 було направлено до служби у справах дітей Підгородненської міської ради для подальшого вирішення питання щодо повернення дитини батькові.

       17 квітня 2024 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Підгородненської міської ради було розглянуто питання стосовно доцільності позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_1 відносно дитини: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На Комісію було запрошено батька дитини, але на Комісію він не з`явився з невідомих причин, хоча був запрошений належним чином. Комісія з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Підгородненської міської ради дійшла до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 стосовно дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Разом з цим суд критично оцінив заперечення представника відповідача, оскільки доказів на підтвердження дій, направлених на повне забезпечення дитини або повернення її до батька з метою подальшого утримання суду не надано та судом не встановлено.
       Суд першої інстанції вважав встановленим та доведеним той факт, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Відповідно до ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини.
       У пункті 15 постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 року звернуто увагу на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
       Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (п.16 постанови).
       Колегія суддів наголошує, що підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Верховний Суд висловив позицію в постанові від 29 травня 2020 року у справі № 739/2159/18 щодо тягаря доказування у категорії цих справ. Вона полягає в тому, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. 
В постанові від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17 КЦС ВС вказав, що самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав недостатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини. Мотиви такого заперечення можуть бути різними, наприклад, це може бути пов`язане не з бажанням турбуватися про свою дитину, а з бажанням отримати в майбутньому піклування від неї. Тому до уваги мають братися всі обставини конкретної справи. 
Верховний Суд також приділив увагу особливостям підготовки до ініціювання справи щодо позбавлення батьківських прав. Він зазначив, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанова КЦС ВС від 2 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19). 
Колегія суддів зауважує, що доводи скаржника стосуються періоду доказування взяття ним участі передачею грошових коштів та носильних речей дитині лише після порушення процедури підготовки та подання позову позивачем, від якого відповідач і дізнався про смерть матері малолітньої дитини, відносно якого він визнав своє батьківство у 2023 року, враховуючи, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_8 .
З моменту народження дитини скаржник не наводить ані обставин, ані фактів його участі у вихованні, утриманні та інших обов`язках, притаманних батьківству, тому доводи апеляційної скарги колегія суддів прийняти не може та погоджується з висновками суду першої інстанції щодо свідомого ухилення ОСОБА_1 від виконання батьківських обов`язків відносно ОСОБА_9 .
Також колегія суддів наголошує, що визнаваючи своє батьківство 11 грудня 2023 року щодо малолітнього ОСОБА_9 , приватним нотаріусом ОСОБА_10 посвідчується заява, датована 15 грудня 2023 року, про те, що ОСОБА_3 , мати малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на повному фінансовому забезпеченні/утриманні разом із сином у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.58).
Колегія суддів наголошує, що такі дії ОСОБА_1 аж ніяк не свідчать про турботу за дитиною та дійсним виконанням батьківських обов`язків, адже, враховуючи запровадження у країні воєнного стану у зв`язку із повномасштабним вторгненням російської федерації ІНФОРМАЦІЯ_9 та проведенням повної мобілізації, маючи своїх двох дітей, про що скаржник надав свідоцтва про народження, останній має пільги щодо звільнення від мобілізації.
Разом з цим судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 навіть не знає як виглядає дитина, не мав досвіду спілкування з нею, не має з нею зв`язків як батька та сина.
Окрім цього колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 , належним чином повідомлений про день та час слухання справи в апеляційному суді, надав заяву про розгляд справи без його участі, що свідчить про байдуже відношення апелянта до вирішення питання про позбавлення його батьківських прав. 
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком суду щодо задоволення позову, оскільки судом першої інстанції правомірно встановлено доведення позивачем факту свідомого ухилення ОСОБА_1 від виконання батьківських обов`язків щодо сина ОСОБА_11 , що характеризується його винною поведінкою, що знайшло своє підтвердженні як в суді першої інстанції, так і при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_1 .
Доводи скарги стосовно того, що суд першої інстанції не дав оцінку доводам сторони відповідача колегією суддів відхиляються, оскільки це не підтверджується належними доказами.
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
Доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистого тлумачення норм матеріального права, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.                 
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –
УХВАЛИЛА:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шишацький Олег Вікторович — залишити без задоволення.
       Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 09 жовтня 2024 року — залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “12” лютого 2025 року.
Повний текст постанови буде складено в строк визначений ч. 6 ст. 259 ЦПК України.

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                  М.Ю. Петешенкова

                                                                                Т.П. Красвітна