ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 грудня 2024 року	Львів	Справа № 500/3249/24 пров. № А/857/21956/24	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді:                                         Матковської З. М.,
суддів:                                                            Гінди О. М., Ніколіна В. В. 
розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Сідорової Ірини Анатоліївни на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2024 року в справі № 500/3249/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дії та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії (головуючий суддя першої інстанції Подлісна І.М., місце ухвалення  м. Тернопіль, дата складання повного тексту 14.08.2024), -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії. 
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що він проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . У березні 2024 року позивач звернувся до свого командування із рапортом про звільнення його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - у зв`язку з наявністю дружини з інвалідністю третьої групи. 
Листом від 04 травня 2024 року командир Військової частини НОМЕР_1 полковник ОСОБА_2 повідомив позивача про відсутність підстав для задоволення рапорту з огляду на те, що зі змісту підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» вбачається, що обов`язковою умовою для звільнення військовослужбовця з військової служби є наявність дружини з інвалідністю 1 або 2 групи, в той час як дружина позивача є особою з інвалідністю 3 групи.
Вважаючи протиправною відмову командира Військової частини НОМЕР_1 у задоволенні рапорту щодо звільнення з військової служби через сімейні обставини, позивач звернувся до суду.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним рішення командира Військової частини НОМЕР_1 , оформлене листом від 04 травня 2024 року № 6724, про відмову у звільненні солдата ОСОБА_1 , номера обслуги САУ 2 С1 Військової частини НОМЕР_1 , з військової служби на підставі абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин).
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт солдата ОСОБА_1 про звільнення з військової служби з підстав абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції позивач через представника подав апеляційну скаргу.
Позивач, не оскаржуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволеної позовної вимоги про визнання протиправним оскаржуваного рішення командира Військової частини НОМЕР_1 , скаржиться на те, що при вирішенні справи в частині відмови в задоволенні його вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення про його звільнення з військової служби, суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині. Звертає увагу на те, що встановивши факт протиправної відмови відповідача у звільненні ОСОБА_1 з військової служби, суд першої інстанції помилково послався на дискреційні повноваження в своєму рішенні. Зокрема, дискрецією охоплюється повноваження суб`єкта обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. В цій справі, оскільки рішення командира Військової частини НОМЕР_1 визнано протиправним, на думку позивача, ефективним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язати відповідача прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дружини інваліда. Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт солдата ОСОБА_1 та в частині відмови позовних вимог, задовольнити позовні вимоги в цій частині повністю, зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 на підставі абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ.
У відзиві на апеляційну скаргу, представник Військової частини НОМЕР_1 , посилаючись на те, що командуванням було вибрано правомірний та законно обґрунтований варіант вчинення владних повноважень, просить у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовити.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Відповідно до частини першої  статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 - адвоката Сідорової І.А. підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачаються наступні обставини.
Позивач ОСОБА_1 номер обслуги САУ 2 С1 Військової частини НОМЕР_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації.
У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до свого командування із рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ), якими передбачено підставу для звільнення за сімейними обставинами - в разі наявності дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю.
До рапотру ОСОБА_1 було долучено: нотаріально засвідчену копію свого паспорта громадянина України; нотаріально засвідчену копію своєї картки платника податків; нотаріально засвідчену копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 12 березня 2024 року; нотаріально засвідчену копію паспорта ОСОБА_3 ; нотаріально засвідчену копію картки платника податків ОСОБА_3 ; нотаріально засвідчену копію витягу з реєстру територіальної громади про зареєстроване місце проживання ОСОБА_3 ; нотаріально засвідчену копію довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААБ № 485133 від 15 січня 2020 року; оригінал довідки № 341, виданої 12 березня 2024 року Шумським відділом соціального забезпечення № 1 управління соціального захисту населення Кременецької районної військової державної адміністрації; оригінал довідки № 342, виданої 12 березня 2024 року Шумським відділом соціального забезпечення № 1 управління соціального захисту населення Кременецької РДА.
У рапорті про звільнення з військової служби, керуючись підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а також абзацом третім пункту 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, позивач повідомив командування, що не висловлює бажання: продовжувати військову службу; проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; від проходження ВЛК відмовляється; претензій до командування частини та Міністерства оборони України не має; а також висловив прохання звільнити його з військової служби та надіслати особову справу до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
До рапорту позивач додав, зокрема, оригінали документів, що підтверджують факт належності його дружини до осіб з інвалідністю третьої групи та нотаріально засвідчену копію свідоцтва про шлюб.
Листом від 04 травня 2024 року командир Військової частини НОМЕР_1 полковник ОСОБА_2 повідомив відсутність підстав для задоволення рапорту позивача з огляду на те, що зі змісту підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» вбачається, що обов`язковою умовою для звільнення військовослужбовця з військової служби є наявність дружини з інвалідністю 1 або 2 групи, в той час як його дружина є особою з інвалідністю 3 групи.
Як видно зі змісту судового рішення, вирішуючи спір суд першої інстанції правильно визначив положення Закону, якими керувався в цій справі.
Встановивши ту обставину, що рішення командира Військової частини НОМЕР_1 , оформлене листом від 04 травня 2024 року № 6724 про відмову у звільненні солдата ОСОБА_1 є протиправним, зобов`язав відповідача повторно розглянути рапорт солдата ОСОБА_1 про звільнення з військової служби з підстав абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ (в редакції на час виникнення спірних відносин) та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду.
Відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що питання звільнення ОСОБА_1 на підставі абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ, як військовослужбовця є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу, адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Указами Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 та №69/2022 введено в Україні воєнний стан та оголошено загальну мобілізацію. Наразі воєнний стан на території України триває.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється на підставі Закону № 2232-ХІІ.
Підстави звільнення з військової служби, зокрема, під час дії воєнного стану, передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.
Відповідно до абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах під час воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) - у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи II групи.
Аналіз абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ дає підстави для висновку, що під час воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації звільняються за сімейними обставинами за таких підстав:
- в разі наявності дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю, незалежно від групи інвалідності (при цьому вказана норма не ставить звільнення з військової служби у залежність від наявності певної групи інвалідності, а передбачає таку можливість в силу того, що один із подружжя є інвалідом, без конкретизації якої саме групи є інвалідність);
- та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.
Термін «особа з інвалідністю» визначений статтею 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» як особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.
Статтею 3 цього ж закону визначено, що інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Пунктом 26 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабміну України від 03.12.2009 року №1317 «Питання медико-соціальної експертизи», визначено, що особі, що визнана особою з інвалідністю, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності. I група інвалідності поділяється на підгрупи А і Б залежно від ступеня втрати здоров`я особи з інвалідністю та обсягу потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або нагляді.
Таким чином, особою з інвалідністю є особа, якій встановлена I, II чи III група інвалідності.
Отже, основним критерієм для звільнення з військової служби є сам факт інвалідності у дружини або чоловіка, а не конкретна група інвалідності, або наявність/відсутність опікунів, піклувальників, шлюбних відносин, тощо.
Відповідно, військовослужбовець, дружина якого має інвалідність, має право на звільнення з лав ЗСУ на підставі абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ, незалежно від групи інвалідності та наявності чи відсутності необхідності здійснення за нею постійного догляду.
Тобто, сам факт наявності дружини з числа осіб з інвалідністю вже є достатньою підставою для звільнення з військової служби.
За аналогічних обставин справи Верховним Судом у справі № 420/23353/23 розтлумачено абзац 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ, та зазначено: «32.  З конструкції цієї норми слідує, що законодавець поєднав сполучниками «та» і «або» дві підстави звільнення військовослужбовців за сімейними обставинами або через інші поважні причини, тобто:
у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю (1 умова);
одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи (2 умова).
33. Синтаксичний розбір вказаного речення дає підстави вважати, що військовослужбовці які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, зокрема під час воєнного стану, за таких умов:
у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю, або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи (тобто, 1 або 2 умови);
у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи
Отже, сполучник «та» поєднує 1 і 2 умови, а сполучник «або» розділяє.
34. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 140/12873/23.
35. Таким чином, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про те, що наведена в абзаці 5 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ  підстава звільнення - у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю (1 умова) є самостійною. При цьому, в конструкції цього речення відсутня конкретизація, яка саме група інвалідності повинна бути в дружини (чоловіка).
36. Разом з тим, якщо розглядати випадок поєднання 1 та 2 умов сполучником «та», то навіть у цьому разі Закон № 2232-ХІІ не ставить звільнення військовослужбовців у залежність від наявність у дружини (чоловіка) І чи ІІ групи інвалідності, а лише вказує «із числа осіб з інвалідністю».
37.  Принагідно допустити, що якби законодавець мав на увазі, як стверджує автор касаційної скарги, що І чи ІІ групи інвалідності стосується як дружини (чоловіка) військовослужбовців, так і одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), то втрачало б сенс зазначення у конструкції 1 умови фрази «із числа осіб з інвалідністю». У такому випадку абзац 5 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої  статті 26 Закону №2232-ХІІ був би викладений наступним чином: у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи. Саме в такому випадку можна було б стверджувати про прив`язку 1 та 2 умов до наявності І чи ІІ груп інвалідності».
Як установлено судом, дружина позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є особою з інвалідністю третьої групи довічно, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААБ № 485133 від 15 січня 2020 року, довідкою № 341, виданою 12 березня 2024 року Шумським відділом соціального забезпечення №1 управління соціального захисту населення Кременецької районної військової державної адміністрації, а також довідкою № 342 про отримання допомоги, виданою 12 березня 2024 року Шумським відділом соціального забезпечення №1 управління соціального захисту населення Кременецької РДА.
Факт перебування позивача у шлюбі із ОСОБА_3 підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 12 березня 2024 року.
Отже, на час подачі його рапорту у позивача були наявні підстави для звільнення з військової служби, у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю.
Враховуючи ту обставину, що факт встановлення дружині позивача ІІІ групи інвалідності підтверджено належними доказами і сторонами не оспорюється, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги щодо наявності у позивача права на звільнення з військової служби на підставі абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої  статті 26 Закону № 2232-ХІІ.
Що стосується дискреційних повноважень Військової частини НОМЕР_1 щодо звільнення військовослужбовця, як на це послався суд першої інстанції, відмовляючи в частині позовних вимог, апеляційний суд звертає увагу на таке.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 володіє дискреційними повноваженнями в межах свободи розсуду прийняття управлінського рішення.
Разом із тим, обов`язковою умовою для такого застосування є зв`язаність дискреції нормативними актами, що, як наслідок, виключає існування «вільного розсуду» або розсуду за межами закону (права). Орган влади зобов`язаний здійснювати свою дискрецію відповідно до мети і наданих повноважень та дотримуватися меж дискреції, передбачених законом. Якщо орган влади не виконує цих юридичних зобов`язань, він діє «з помилковим застосуванням дискреції» і, отже, протиправно. Застосовуючи дискрецію, адміністративні органи мають зважати також на основоположні права людини і громадянина та загальні принципи управління (насамперед, необхідність та пропорційність), які є об`єктивними межами для здійснення дискреції, але водночас і аргументами порівняльного співвідношення (для з`ясування питання, чи не було перевищення або зловживання дискрецією). Їхнє порушення перетворює дискреційне рішення на протиправне.
Верховний Суд у постанові від 24.12.2019 у справі №823/59/17 зробив наступний правовий висновок:
«…повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
68. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким».
Аналогічна правова позиція неодноразово застосовувалася Верховним Судом, у тому числі й в постановах, на які посилається скаржник у касаційній скарзі (від 11.09.2019 у справі №819/570/18, від 31.10.2019 у справі № 802/1224/16-а, від 22.01.2020 у справі №560/798/16-а та від 31.07.2020 у справі № 810/2474/18).
Апеляційний суд звертає увагу, що відповідачем реалізовано дискреційні повноваження про що свідчить рішення командира Військової частини НОМЕР_1 , яким відмовлено у звільненні з військової служби ОСОБА_1 .
Як слідує з аналізу положень абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої  статті 26 Закону № 2232-ХІІ, оскільки позивач має законні підстави для звільнення з військової служби, у зв`язку з наявністю у дружини із числа осіб з інвалідністю, то сама лише констатація судом протиправності рішення командира Військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання відповідача повторно розглянути рапорт солдата ОСОБА_1 про звільнення з військової служби,  не може ефективно захистити позивача. У такому разі можливість використання висновків суду може бути невиправдано ускладнено діями або подальшою бездіяльністю відповідальною особою Військової частини НОМЕР_1 , а їх урахування цілковито залежить від відповідача. Це не сумісно з критеріями ефективності судового захисту.
Отже, визнаючи рішення командира Військової частини НОМЕР_1 про відмову в звільненні ОСОБА_1 протиправним, суд повинен в силу закону застосувати і засіб впливу, зобов`язуючи відповідача виправити порушення у спосіб вчинення певної дії.
Натомість, суд першої інстанції, розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1 , хоч і встановив певні порушення, водночас помилково зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт позивача про звільнення з військової служби.
З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, на підставі положень пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України повноважень, позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання прийняти рішення про його звільнення на підставі абзацу 5 підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ, підлягають задоволенню.
Згідно із частиною першою  статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього  Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань вказаного відповідача судовий збір в сумі 1211 грн 20 коп (одна тисяча двісті одинадцять гривень) 20 коп, сплачений квитанцією від 20.05.2024 (а.с. 6).
Водночас, за рішенням суду першої інстанції на користь позивача при частковому задоволенні позовних вимог стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 частину сплаченого судового збору в розмірі 605 (шістсот п`ять) грн 60 копійок, відповідно до квитанції від 20.05.2024 року.
Не скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору на користь позивача, апеляційний суд, задовольняючи частину позовних вимог ОСОБА_1 , постановляє стягнути на його користь 605 (шістсот п`ять) грн 50 копійок, оскільки в цій справі позовні вимоги судами задовольняються повністю.
Згідно із частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Переглянувши рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення в частині зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт солдата ОСОБА_1 про звільнення з військової служби з підстав абзацу 5 підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) та прийняття відповідного рішення, з урахуванням висновків суду, відмови в решти позовних вимог, через неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права - підлягає скасуванню.
Керуючись статтями 134; 139; 143; 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Сідорової Ірини Анатоліївни - задовольнити.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2024 року в справі № 500/3249/24 скасувати в частині зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт солдата ОСОБА_1 про звільнення з військової служби з підстав абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) та прийняття відповідного рішення, з урахуванням висновків суду, відмови в решти позовних вимог.
В цій частині позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити солдата ОСОБА_1 , номер обслуги САУ 2 С 1 з військової служби, відповідно до абзацу 5 підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин).
В іншій частині рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2024 року в справі № 500/3249/24 залишити без змін.
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (місце знаходження АДРЕСА_2 код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) частину сплаченого судового збору в розмірі 605 (шістсот п`ять) грн 50 копійок, відповідно до квитанції від 20.05.2024 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін