ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                
 
08 січня 2025 року
м. Київ
 
справа № 755/13814/21
провадження № 61-10121св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого- Луспеника Д. Д.,
суддів:  Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,
   
учасники справи:
 
позивач - Акціонерне товариство «Аграрний фонд»,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 липня 2022 року, ухвалене у складі судді Марфіної Н. В., та постанову Київського апеляційного суду від 09 липня 2024 року, прийняту у складі колегії суддів: Крижанівської Г. В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2021 року Акціонерне товариство «Аграрний фонд» (далі - АТ «Аграрний фонд») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди.
 
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді виконуючого обов`язки голови правління ПАТ «Аграрний фонд», прийняв рішення про звільнення заступника начальника відділу з фінансово-економічної безпеки відділу у Рівненській та Волинській областях департаменту середнього та малого бізнесуПАТ «Аграрний фонд» ОСОБА_2 із займаної посади за власним бажанням відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України. 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2021 року            у справі № 569/1159/20, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 27 травня 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, визнано незаконним і скасовано наказ про його звільнення, поновлено ОСОБА_2 на роботі та стягнуто на його користь з АТ «Аграрний фонд» середній заробіток за час вимушеного прогулу та судові витрати.
 
Посилаючись на незаконність дій відповідача при винесенні наказу про звільнення ОСОБА_2 , а також на те, що позивачу завдано шкоди у розмірі                             999 475,54 грн, сплачених на виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2021 року у справі № 569/1159/20, АТ «Аграрний фонд» просило стягнути зазначену суму з ОСОБА_1 . 
 
Короткий зміст судових рішень 
 
Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 липня                2022 року, з урахуванням виправлень, внесених ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 серпня 2022 року, позов АТ «Аграрний фонд» задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Аграрний фонд» завдану майнову шкоду        у розмірі 963 052,02 грн.
В іншій частині позову відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення ОСОБА_2 відбулося з порушенням вимог законодавства України на підставі протиправного наказу виконуючого обов`язки голови правління АТ «Аграрний фонд» ОСОБА_1 , тому саме він, як службова особа, яка видала наказ про звільнення, має нести повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу на підставі пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України, статті 237 КЗпП України. Водночас сума сплаченого ним судового збору за подання апеляційної та касаційної скарги у справі № 569/1159/20, а також стягнутих з нього судових витрат після звільнення ОСОБА_1 з посади в.о. голови правління ПАТ «Аграрний фонд», не підлягає включенню до розміру відшкодування майнової шкоди.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 18 липня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 липня 2022 року скасовано, провадження у справі за позовом              АТ «Аграрний фонд» до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди закрито.
Роз`яснено позивачу, що спір відноситься до юрисдикції господарських судів,                  а також положення частини першої статті 256 ЦПК України.
 
Закриваючи провадження у справі, апеляційний суд виходив із того, що позивачу завдано шкоди внаслідок незаконних дій відповідача, здійснених у зв`язку із виконанням ним обов`язків голови правління, а тому спірні правовідносини за своєю суттю є господарськими, а спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
 
Постановою Верховного Суду від 08 травня 2024 року касаційну скаргу АТ «Аграрний фонд» задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 18 липня 2023 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
 
Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, суд касаційної інстанції виходив з того, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що такий спір підлягає розгляду              у порядку господарського судочинства, не врахував, що спори щодо покладення на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язку покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації               у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 09 липня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 липня 2022 року залишено без змін.
 
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог                       АТ «Аграрний фонд», оскільки ОСОБА_1 на час виникнення спірних правовідносин був посадовою особою, який прийняв рішення про звільнення ОСОБА_2 , яке надалі визнано неправомірним, вчиненим з порушенням КЗпП України, тому відповідач, як виконуючий обов`язки голови правління, повинен відшкодувати товариству спричинену шкоду, пов`язану з виплатою              ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із незаконним звільненням.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У липні 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення,  у позові відмовити, провадження у справі закрити.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, щосуди попередніх інстанцій                  не врахували, що вказаний спір відноситься до юрисдикції господарських судів, а не судів загальної юрисдикції. Суди не врахували висновок Великої Палати Верховного суду, викладений у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 638/15118/16-ц щодо юрисдикції спору про завдання юридичній особі збитків діями її посадової особи.
Заявник вказує, що його вина у триваючому порушенні прав незаконно звільненого працівника відсутня, оскільки його звільнено 14 травня 2020 року, а тому вина                 у спричинених збитках наявна в поведінці новопризначеного керівника товариства, який мав достатньо повноважень для поновлення прав працівника, проте                                не поновив трудові права вивільненого працівника.
Посилається на те, що АТ «Аграрний фонд» не є належним позивачем у справі,                а тому наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду                 від 11 грудня 2019 року у справі № 638/15118/16-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 910/12217/19, від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, від 14 грудня       2021 року у справі № 147/66/17, від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц,      у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 818/501/16,              від 04 вересня 2020 року у справі № 311/2145/19, від 30 червня 2021 року у справі    № 134/1287/20, від 03 серпня 2021 року у справі № 508/1190/17, від 12 січня             2022 року у справі № 520/13586/18, від 16 лютого 2022 року у справі № 914/1954/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 161/7347/21, від 03 квітня 2023 року у справі           № 738/565/21, від 12 лютого 2024 року у справі № 753/8086/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того вказує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), а також, що суди не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Також ОСОБА_1 подав заяву про передачу справи на розгляд до Великої Палати Верховного Суду.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У серпні 2024 року представник АТ «Аграрний фонд» подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволені касаційної скарги та залишити судові рішення суду без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В., від 26 липня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
 
У жовтні 2024 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.
 
Ухвалою Верховного Судуу складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В., від 07 листопада 2024 року справу призначено до судового розгляду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В., від 20 листопада 2024 року заяви суддів Верховного Суду Синельникова Є. В., Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В. про самовідвід задоволено.
Відведено суддів Верховного Суду Синельникова Є. В., Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакару Н. Ю., Шиповича В. В. від розгляду цієї справи та передано цивільну справу № 755/13814/21 для проведення повторного автоматизованого розподілу.
 
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 20 листопада 2024 року у зв`язку                 з постановленням Верховним Судом 20 листопада 2024 року ухвали про самовідвід суддів Синельникова Є. В., Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В. у справі № 755/13814/21 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.
 
Системою автоматизованого розподілу справ (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 листопада               2024 року) визначено суддю-доповідача - Коломієць Г. В. та суддів, які входять до складу колегії: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,Луспеника Д. Д.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 15 листопада 2019 року№ 1060-р ОСОБА_1 був призначений виконуючим обов`язки голови правління                         ПАТ «Аграрний фонд» до призначення в установленому порядку голови правління зазначеного товариства.
 
Відповідно до наказу ПАТ «Аграрний фонд» від 26 листопада 2019 року № 523-к ОСОБА_1 приступив до тимчасового виконання обов`язків голови правління      ПАТ «Аграрний фонд» з 27 листопада 2019 року.
 
09 грудня 2019 року виконуючим обов`язки голови правління ПАТ «Аграрний фонд» ОСОБА_1 був виданий наказ № 550-К «Про звільнення працівників», яким, зокрема, звільнено ОСОБА_2 , заступника начальника відділу з фінансово-економічної безпеки відділу у Рівненській та Волинській областях департаменту середнього та малого бізнесу, із займаної посади 09 грудня 2019 року за власним бажанням відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України.
 
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13 травня 2020 року № 514-р відповідача звільнено від виконання обов`язків голови правління ПАТ «Аграрний фонд».
 
За змістом наказу АТ «Аграрний фонд» від 14 травня 2020 року № 169-к «Про звільнення ОСОБА_1 », останнього звільнено 13 травня 2020 року в порядку пункту п`ятого статті 41 КЗпП України.
 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2021 року            у справі № 569/1159/20 визнано незаконним та скасовано наказ АТ «Аграрний фонд» від 09 грудня 2019 року № 550-К в частині звільнення ОСОБА_2                 з посади заступника начальника відділу з фінансово-економічної безпеки відділу         у Рівненській та Волинській областях департаменту середнього та малого бізнесу АТ «Аграрний фонд», поновлено позивача на посаді, стягнуто з АТ «Аграрний фонд» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі                     771 379,10 грн, витрати на правничу допомогу в розмірі 15 600,00 грн, витрати на відправлення поштової кореспонденції у розмірі 718,38 грн, а також стягнуто                     з АТ «Аграрний фонд» у дохід держави судовий збір в сумі 840,00 грн. 
 
Постановою Рівненського апеляційного суду від 27 травня 2021 року апеляційні скарги АТ «Аграрний фонд» та ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2021 року у справі              № 569/1159/20 залишено без змін, а також стягнуто з АТ «Аграрний фонд» на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу в сумі                         8 350,00 грн. 
 
Постановою Верховного Суду від 09 лютого 2022 року касаційну скаргу                             АТ «Аграрний фонд» залишено без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 27 травня 2021 року залишено без змін (провадження                  № 61-10714св21).
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені                  з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа є винною в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.
 
У статті 237 КЗпП України визначено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення відбулося з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.
 
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих судам у пункті 33 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 частини першої статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року), настає повна матеріальна відповідальність винних    у цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними             в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.
 
Згідно з пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня     1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.
 
Отже, за зазначеними положеннями КЗпП України обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, покладається на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено                     з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.
 
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі                     № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення    у справі надається обставинам, установленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо яких встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2021 року            у справі № 569/1159/20, яке набрало законної сили, визнано незаконним та скасовано наказ АТ «Аграрний фонд» від 09 грудня 2019 року № 550-К в частині звільнення ОСОБА_2 з посади заступника начальника відділу з фінансово-економічної безпеки відділу у Рівненській та Волинській областях департаменту середнього та малого бізнесу АТ «Аграрний фонд», поновлено позивача на посаді, стягнуто з АТ «Аграрний фонд» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 771 379,10 грн, витрати на правничу допомогу в розмірі 15 600,00 грн, витрати на відправлення поштової кореспонденції у розмірі 718,38 грн, а також стягнуто з АТ «Аграрний фонд» у дохід держави судовий збір в сумі            840,00 грн.
 
Отже, факт незаконного звільнення ОСОБА_2 встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, й свідчить про вину особи, яка уповноважена на звільнення працівників.
 
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив із того, що ОСОБА_1 , як службова особа, яка видала наказ про звільнення ОСОБА_2 , який надалі визнано незаконним та скасовано         в судовому порядку, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Про те, що відповідач як службова особа, яка видала наказ про звільнення, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку              з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, неодноразово зазначалось Верховним Судом у постановах      від 20 травня 2020 року у справі № 401/1387/17-ц (провадження № 61-37363св18), від 20 червня 2019 року у справі № 462/8925/14 (провадження № 61-13847св18),       від 06 грудня 2018 року у справі № 474/658/16-ц (провадження № 61-18198св18),      від 10 жовтня 2018 року у справі № 371/1165/16-ц (провадження № 61-20542св18), від 23 квітня 2018 року у справі № 335/7848/15-ц (провадження № 61-1209св18).
 
Доводи касаційної скарги про те, що відсутня вина відповідача у триваючому порушення прав незаконно звільненого працівника, оскільки його звільнено                  14 травня 2020 року, а тому вина у спричинених збитках наявна в поведінці новопризначеного керівника товариства, який мав достатньо повноважень для поновлення прав працівника, проте не поновив трудові права вивільненого працівника, відхиляються колегією суддів, оскільки наказ про звільнення ОСОБА_2 було видано саме заявником, тому останній відповідно до положень статей 134, 237 КЗпП України несе матеріальну відповідальність.
 
Доводи касаційної скарги про те, що вказаний спір віднесено до юрисдикції господарських судів, є безпідставними з огляду на таке.
 
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.
 
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
 
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського                                              й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.
 
Частиною першою статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають                    у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
 
Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України.
 
Пунктом 12 частини першої статті 20 ГПК України передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, за позовом власника (власників), учасника (учасників), акціонера (акціонерів) такої юридичної особи, поданим в її інтересах.
 
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
 
Предметом спору у справі, яка переглядається, є відшкодування шкоди, заподіяної товариству, у порядку регресу.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі              № 200/22363/16-а (провадження № 11-720апп18) викладений правовий висновок про те, що відшкодування шкоди у порядку регресу відбувається в порядку, передбаченому цивільним законодавством України, тобто за правилами цивільного судочинства.
 
Предметом розгляду у цій справі є відшкодування шкоди в порядку регресу на підставі статей 134, 237 КЗпП України, а тому цей спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Суд апеляційної інстанції дотримався вимог частини першої статті 417 ЦПК України, виконавши вказівкищодо юрисдикції спору, що містилися в постанові Верховного Суду від 08 травня 2024 року.
 
Посилання заявника на неврахування судами висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 638/15118/16-ц (провадження № 14-329цс19), не заслуговують на увагу, оскільки правовідносини        у цій справі та у справі, яка є предметом касаційного перегляду, не є подібними.                У наведеній як приклад справі вирішувалося питання про відшкодування шкоди, завданої підприємству безпосередніми діями посадових осіб, в той час, як                          у розглядуваній справі підставами відшкодування шкоди є регресні вимоги підприємства відповідно до статті 237 КЗпП України.
 
Доводи заявника про те, що АТ «Аграрний фонд» є неналежним позивачем, відхиляються колегією суддів з огляду на таке.
 
Так, відповідно до змісту статті 237 КЗпП України вбачається, що позивачами у справах про відшкодування шкоди, завданої підприємству, мають бути підприємства, установи, організації, яким діями службової особи, винної у незаконному вивільненні працівника, спричинена шкода, пов`язана з оплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_5 обіймав посаду виконуючого обов`язки голови правління ПАТ «Аграрний фонд».
 
09 грудня 2019 року виконуючим обов`язки голови правління ПАТ «Аграрний фонд» ОСОБА_1 виданий наказ № 550-К «Про звільнення працівників», яким, зокрема, звільнено ОСОБА_2 .
 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2021 року            у справі № 569/1159/20, яке набрало законної сили, визнано незаконним та скасовано наказ про звільнення ОСОБА_2 , поновлено його на роботі, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу та понесені судові витрати.
 
На виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2021 року у справі № 569/1159/20 АТ «Аграрний фонд» виплатив працівнику ОСОБА_2 грошові кошти.
 
Таким чином, враховуючи те, що позов подано уповноваженою особою товариства, а саме в. о. голови правління товариства, що відповідає його повноваженням, визначених статутом товариства, колегія суддів відхиляє посилання заявника на те, що АТ «Аграрний фонд» є неналежним позивачем.
 
Доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування положень статті 614 ЦК України у подібних правовідносинах, відхиляються колегією суддів, оскільки спеціальною нормою, яка регулює спірні правовідносини, є стаття 237 КЗпП України, що правомірно враховано судами попередніх інстанцій.
 
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права.
 
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, Верховний Суд не встановив.
 
Щодо заяви про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
 
У заяві про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду           ОСОБА_1 посилаєтьсяна необхідність відступити від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 20 вересня 2018 року у справі                   № 200/22363/16-а (провадження № 11-720апп18), про те, що відшкодування шкоди      у порядку регресу відбувається в порядку, передбаченому цивільним законодавством України, тобто за правилами цивільного судочинства.
 
Частиною четвертою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.
 
Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).
 
З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання. Такі висновки сформульовані в численних постановах Великої Палати Верховного Суду (постанови від 04 вересня 2018 року в справі № 823/2042/16 (пункти 43-45), від 05 грудня          2018 року у справах № 757/1660/17-ц (пункти 43-44) і № 818/1688/16 (пункти 4-45), від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18 (пункт 54), від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункти 44-45), від 21 серпня 2019 року у справі                        № 2-836/11 (пункт 24)).
 
Таких підстав для відступу від правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 200/22363/16-а (провадження № 11-720апп18), заявником не наведено, а касаційним судом не встановлено.
 
З урахуванням наведеного, колегія суддів не встановила достатніх та обґрунтованих підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а, отже,           в задоволенні заяви ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідно відмовити.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд до Великої Палати Верховного Суду відмовити.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 липня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 липня 2024 року залишити                        без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,      є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник

 
Судді:                                                                                               І. Ю. Гулейков

 
Б. І. Гулько

 
Г. В. Коломієць

 
Р. А. Лідовець