П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
30 січня 2025 року                                                                                       м. Київ
 
Справа №755/7518/24
Провадження: № 22-ц/824/3942/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої  Т. О.,
суддів Нежури  В. А., Соколової  В. В.,
секретар Сакалош  Б. В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  адвоката Козакової Ірини Віталіївни в інтересах ОСОБА_1 
на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2024 року, постановлену під головуванням судді Савлук Т. В.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів,
 
у с т а н о в и в:
         
У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2024 року клопотання ФОП ОСОБА_2 задоволено.
Закрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Козакова І. В. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просила ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для подальшого розгляду.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що у даній справі спірні правовідносини виникли між фізичною особою та суб`єктом господарювання ФОП ОСОБА_2 , а виставлений рахунок та оплата належним чином засвідчують волю сторін угоди щодо настання правових наслідків, а не волю інших суб`єктів, як помилково вважав суд першої інстанції. Крім того, звертає увагу на ту обставину, що рахунок на оплату був виставлений фізичною особою-підприємцем (відповідачем) на ім`я фізичної особи (позивача) та, відповідно, сплачений з картки, яка належить фізичній особі, а не фізичній особі-підприємцю, а відтак, спірні правовідносини в розумінні ст. 20 ГПК України не відносяться до юрисдикції господарських судів, а отже мають розглядатися в порядку цивільного судочинства. 
Ухвалами Київського апеляційного суду від 19 грудня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні адвокат Козакова І. В. в інтересах ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала з викладених в ній підстав.
Адвокат Нікушина В. С.  в інтересах ОСОБА_2 заперечувала проти апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини є господарсько-правовими, оскільки пов`язані зі здійсненням підприємницької діяльності, тому заявлені позивачем позовні вимоги, які пов`язані з виконанням зобов`язань за договором поставки, не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.
Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог  апеляційної скарги, колегія суддів ураховує наступне.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за частиною першою статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Разом з тим відповідно до частини другої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто, сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Зокрема, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер, а також коли належність справ до юрисдикції господарських судів прямо передбачено положеннями законодавства.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства; а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа (див. пункт 33 постанови від 1 березня 2018 року у справі № 461/12052/15-ц, пункт 34 постанови від 6 червня 2018 року у справі № 727/8505/15-ц, постанову від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц). Тобто, за певних умов обидві сторони у цивільному процесі можуть і не бути фізичними особами, якщо тільки такий спір не належить до юрисдикції іншого суду, зокрема, господарського.
Як убачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 посилається на те, що відповідно ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. 
Позивач також посилається на те, що відповідач, за договором поставки не виконав свої зобов`язання щодо відповідної поставки товару. 
Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, що є відкритою, загальнодоступною інформацією, ОСОБА_1   є фізичною особою - підприємцем з 2003 року. 
З вищенаведеного убачається, що позивач, який є ФОП, просив фактично вирішити спір, що виник при виконанні правочину  поставки, пов`язаного з його підприємницькою діяльністю. 
Підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 02.10.2019 у справі № 214/4137/17 та від 09.10.2019 у справі                           № 127/23144/1, дані спори підлягають розгляду у порядку господарського судочинства.
Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Позивач визначив правовідносини  у спорі як  такі, що випливають з договору поставки товару, що відносять дану справу до юрисдикції господарського суду. 
Отже, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що даний спір виник між фізичними особами підприємцями, а відтак має розглядатися за правилами господарського судочинства. 
Колегія суддів відмічає, що оплата товару з карти фізичної особи, а не фізичної особи - підприємця не спростовує висновків суду першої інстанції щодо закриття провадження у справі.  Поряд з цим,  оплата, здійснена ОСОБА_1 як фізичною особою, та  наявність рахунку на оплату, що виставлений на ім`я фізичної особи, не змінюють факту ведення ОСОБА_1 підприємницької діяльності, більш того,  позивач не є виключеним з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань до теперішнього часу, що в свою чергу могло б виключати наявність господарських правовідносин у даній справі.
Відповідно до ст. 375  ЦПК  України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення  з додержанням  норм  матеріального  і процесуального  права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга адвоката Козакової І. В. підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2024  року залишенню без змін.
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу адвоката Козакової Ірини Віталіївни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.
 
Повне судове рішення складено 31 січня 2025 року.

Головуючий                                                                                Т. О. Невідома

Судді                                                                                            В. А. Нежура

                                                                                                      В. В. Соколова