ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                          
 
19 лютого 2025 року
м. Київ
 
справа № 522/664/17
провадження № 61-10075св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 06 червня 2024 року, прийняту у складі колегії суддів: Дришлюка А. І., Сегеди С. М., Драгомерецького М. М.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 20 травня 2013 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір № 20/05-13, відповідно до умов якого він зобов`язався надати ОСОБА_4 у строкове платне користування грошові кошти, а ОСОБА_4 зобов`язався повернути кошти у строк до 31 грудня 2015 року.
На виконання умов цього договору він передав, а ОСОБА_4 прийняв грошові кошти у розмірі 1 600 000,00 грн, що на момент укладання договору складало 200 000,00 дол. США, що підтверджує акт приймання-передачі до договору позики від 20 травня 2013 року.
ОСОБА_1 вважав, що сума повернення грошових коштів (суми позики) складає 5 330 134,00 грн, оскільки згідно з пунктом 1 зазначеного договору передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути грошові кошти у національній валюті у розмірі, що складає еквівалент 200 000,00 дол. США за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на момент повернення цих коштів.
Також за умовами пункту 1.4 цього договору передбачено, що позикодавець має право на отримання від позичальника відсотків від суми позики у розмірі п`ять відсотків в місяць, тобто 60 % річних.
Однак ОСОБА_4 свої зобов`язання за договором позики не виконав, грошові кошти не повернув.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, а спадщину після його смерті прийняли ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , тому саме спадкоємці померлого мають повернути йому грошові кошти за договором позики та відсотки.
 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з:
 - ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 суми боргу, а саме: 8 439 495,29 грн, яка складається з: 2 665 067,00 грн - 1/2 суми позики, 5 765 428,29 грн - 1/2 суми нарахованих відсотків;
 - ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/2 суми боргу, а саме: 8 439 495,29 грн, яка складається з: 2 665 067,00 грн - 1/2 суми позики, 5 765 428,29 грн - 1/2 суми нарахованих відсотків.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 28 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 суми боргу, а саме: 8 439 495,29 грн, яка складається з: 2 665 067,00 грн - 1/2 суми позики, 5 765 428,29 грн - 1/2 суми нарахованих відсотків.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/2 суми боргу, а саме: 8 439 495,29 грн, яка складається з: 2 665 067,00 грн - 1/2 суми позики, 5 765 428,29 грн - 1/2 суми нарахованих відсотків.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, щовідповідно до пункту 12 договору від 20 травня 2013 року № 20/05-13, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , дійсний договір укладено в двох екземплярах, які мають однакову юридичну силу, по одному екземпляру для кожної зі сторін. 
У судовому засіданні було досліджено другий примірник оригіналу договору від 20 травня 2013 року № 20/05-13, що був наданий як доказ ОСОБА_3 .
Суд не володіє спеціальними знаннями, які б давали можливість визначитися щодо ідентичності примірників договору в частині підписів сторін, а за змістом примірників договору, які містяться в матеріалах справи, вони є ідентичними. 
Відповідно до висновку експерта від 27 грудня 2019 року № 148/19 проведеною судовою почеркознавчою експертизою другого оригіналу примірника договору позики встановлено, що він підписаний ОСОБА_4 , тому наявні підстави для задоволення позову.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 06 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 28 грудня 2020 року скасовано та ухвалено нове.
У задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що оскільки в матеріалах справи наявні три висновки експертів судової почеркознавчої експертизи, а саме: від 25 лютого 2019 року № 18-3617, від 12 червня 2020 року № 30899-30901/19-32 та від 27 грудня 2019 року № 148/19, один з яких протирічить іншим двом, з метою перевірки обставин справи, суд призначив судову почеркознавчу експертизу, об`єктом якої був другий примірник договору позики.
Відповідно до висновку експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз від 21 березня 2024 року № 23-5901, підписи у договорі від 20 травня 2013 року № 20/05-13 виконані з наслідуванням підпису ОСОБА_4 .
Таким чином, матеріали справи містять три судові почеркознавчі експертизи, які підтверджують, що жодного з двох наданих суду примірників договору позики ОСОБА_4 не підписував, тому відсутні підстави для задоволення позову.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У липні 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 06 червня 2024 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на вимоги статті 110 ЦПК України, оскільки висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України. Отже відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні, чого не було зроблено судом апеляційної інстанції під час неприйняття висновку експерта                      від 27 грудня 2019 року № 148/19.
 
Підставою касаційного оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 06 червня 2024 року заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме застосування норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від  26 листопада 2020 року у справі № 910/2318/16, від 21 січня 2021 року у справі № 824/62/20 (провадження № 61-12721ав20).
 
Відзиви на касаційну скаргу від інших учасників справи не надходили.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 липня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції. 
 
У серпні 2024 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
20 травня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір № 20/05-13, відповідно до умов якого ОСОБА_1 зобов`язався надати ОСОБА_4 у строкове платне користування грошові кошти, а ОСОБА_4 зобов`язався повернути кошти у строк до 31 грудня 2015 року (т. 1, а. с. 7, 8).
 
На виконання умов цього договору ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_4 прийняв грошові кошти у розмірі 1 600 000,00 грн, що на момент укладання договору складає 200 000,00 дол. США, що підтверджує акт приймання-передачі майна від 20 травня 2013 року, який є додатком до договору (т. 1, а. с. 9).
 
Відповідно до пункту 1 договору позики позичальник зобов`язаний повернути грошові кошти у національній валюті у розмірі, що складає еквівалент 200 000,00 дол. США за офіційним курсом НБУ на момент повернення цих коштів.
 
Згідно з пунктом 1.4 цього договору позикодавець має право на отримання від позичальника відсотків від суми позики у розмірі п`ять відсотків в місяць, тобто 60 % річних.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджує свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , видане повторно 23 квітня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції (т. 3, а. с. 9).
 
Відповідно до спадкової справи № 339/2015 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , його спадкоємцями є ОСОБА_2 та ОСОБА_3                                   (т. 3, а. с. 3-17).
 
Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи № 18-3617, складеного 25 лютого 2019 року судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, встановлено, що:
 - підпис від імені ОСОБА_4 в договорі від 20 травня 2013 року № 20/05-13 аркуш № 1 у правому нижньому кутку напроти «Заемщик» виконаний не  ОСОБА_4 , а іншою особою;
 - підпис від імені ОСОБА_4 в договорі від 20 травня 2013 року № 20/05-13 аркуш № 2 у розділі «Реквизиты и подписи Сторон» виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою;
 - підпис від імені ОСОБА_4 в договорі від 20 травня 2013 року № 20/05-13 аркуш № 1 у правому нижньому кутку напроти «Заемщик» виконаний не  ОСОБА_4 , а іншою особою;
 - підпис від імені ОСОБА_4 в (мовою оригіналу) «Акте приема-передачи имущества к договору займаот 20 мая 2013 года № 20/05-13» в розділі «Реквизиты и подписи Сторон» виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою;
 - підпис від імені ОСОБА_4 в (мовою оригіналу) «Акте приема-передачи имущества к договору займа от 20 мая 2013 года № 20/05-13» у правому нижньому кутку напроти «Заемщик» виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою                              (т. 3, а. с. 21-26).
 
Відповідно до висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 12 червня 2020 року № 30899-30901/19-32 за результатами проведеної повторної судової почеркознавчої експертизи встановлено, що:
 - в договорі від 20 травня 2013 року № 20/05-13 на аркуші № 1 у правому нижньому кутку напроти «Заемщик»;
 - в договорі від 20 травня 2013 року № 20/05-13 на аркуші № 2 у розділі «Реквизиты и подписи Сторон» від імені ОСОБА_4 ;
 - в договорі від 20 травня 2013 року № 20/05-13 на аркуші № 2 у правому нижньому кутку напроти «Заемщик»;
 - в (мовою оригіналу) «Акте приема-передачи имущества к договору займа от 20 мая 2013 года № 20/05-13» в розділі «Реквизиты и подписи Сторон» від імені ОСОБА_4 ;
 - в (мовою оригіналу) «Акте приема-передачи имущества к договору займа от 20 мая 2013 года № 20/05-13» у правому нижньому кутку напроти «Заемщик»:
виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів;
 - підпис, що міститься в договорі від 20 травня 2013 року № 20/05-13 на аркуші № 1 у правому нижньому кутку напроти «Заемщик» виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою;
 - підпис, що міститься в договорі від 20 травня 2013 року № 20/05-13 на аркуші № 2 у розділі «Реквизиты и подписи Сторон» виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою;
 - підпис, що міститься в договорі від 20 травня 2013 року № 20/05-13 на аркуші № 1 у правому нижньому кутку напроти «Заемщик» виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою;
 - підпис, що міститься в (мовою оригіналу) «Акте приема-передачи имущества к договору займа от 20 мая 2013 года № 20/05-13» в розділі «Реквизиты и подписи Сторон» виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою;
 - підпис, що міститься в (мовою оригіналу) «Акте приема-передачи имущества к договору займа от 20 мая 2013 года № 20/05-13» у правому нижньому кутку напроти «Заемщик» виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою (т. 3, а. с. 136-147).
 
Згідно з висновком експерта № 148/19, складеного 27 грудня 2019 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Центр судових експертиз «Альтернатива», за результатами проведення почеркознавчого дослідження за заявою ОСОБА_3 від 27 грудня 2019 року, встановлено, що підписи від імені ОСОБА_4 у рядках «Заемщик» у правому нижньому куті на аркушах 1, 2 в рядку «___/  ОСОБА_6 /» графи «Заемщик» на аркуші 2 у договорі від 20 травня 2013 року № 20/05-13, що укладений від імені громадянина України ОСОБА_1 та громадянина України ОСОБА_4 , в рядку «___/  ОСОБА_6 /» графи «Заемщик» акта приймання-передачі майна від 20 травня 2013 року до договору позики від 20 травня 2013 року № 20/05-13 виконані тією особою, яка виконала підписи від імені ОСОБА_4 у другому рядку, зліва від рукописного запису «( ОСОБА_4 )» у графі «ПІДПИСИ»:» у двох примірниках договору про поділ спадщини від 29 листопада 2012 року, що укладений між спадкоємцями ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клітко В. В., зареєстрований в реєстрі за № 6072, а також підпис від імені ОСОБА_4 , зображення якого міститься у рядку «Підписи власника паспорта» у технічній копії сторінки і паспорту громадянина України ОСОБА_4 серії НОМЕР_2 , виданого 10 квітня 1997 року Радянським районним управлінням Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві (т. 4, а. с. 8-20).
 
Відповідно до висновку експерта № 23-5901 судово-почеркознавчої експертизи Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз від 21 березня 2024 року встановлено, що:
1. Підпис від імені ОСОБА_4 у наданому на експертизу документі - договорі від 20 травня 2013 року № 20/05-13, розміщений на аркуші № 1, у правому нижньому куту напроти графи «Позичальник», виконаний не самим ОСОБА_4 , а іншою особою. Досліджений підпис, виконаний з наслідуванням підпису ОСОБА_4 .
2. Підпис від імені ОСОБА_4 у наданому на експертизу документі - договорі від 20 травня 2013 року № 20/05-13, розміщений на аркуші № 2, у розділі «Реквізити та підписи Сторін», виконаний не самим ОСОБА_4 , а іншою особою. Досліджений підпис, виконаний з наслідуванням підпису ОСОБА_4 .
3. Підпис від імені ОСОБА_4 у наданому на експертизу документі - договорі від 20 травня 2013 року № 20/05-13, розміщений на аркуші № 2, у правому нижньому куту напроти графи «Позичальник», виконаний не самим ОСОБА_4 , а іншою особою. Досліджений підпис, виконаний з наслідуванням підпису ОСОБА_4 .
4. Підпис від імені ОСОБА_4 у наданому на експертизу документі - акті прийому-передачі майна до договору позики від 20 травня 2013 року № 20/05-13, розміщений у розділі «Реквізити та підписи Сторін», виконаний не самим ОСОБА_4 , а іншою особою. Досліджений підпис, виконаний з наслідуванням підпису ОСОБА_4 .
5. Питання про те, чи виконано підпис в акті прийому-передачі майна до договору позики від 20 травня 2013 року № 20/05-13 у правому нижньому куту напроти графи «Позичальник» ОСОБА_4 або іншою особою, не вирішувалось з причин, наведених у пункті 3 дослідницької частині висновку (т. 5, а. с. 2-16).
 
У дослідницькій частині цього висновку зазначено, що оскільки в акті прийому-передачі майна від 20 травня 2013 року до договору позики від 20 травня 2013 року № 20/05-13, що міститься в прозорому файлі, який приєднаний до обкладинки тому № 4 матеріалів цивільної справи № 522/664/17, у правому нижньому куті у графі «Позичальник» - відсутній підпис від імені ОСОБА_4 (питання 5 ухвали від 18 травня 2023 року), а також у листі 13 за підписом судді б/д, зазначалось, що з урахуванням відсутності підпису в правому нижньому куті в акті прийому-передачі майна від 20 травня 2013 року до договору позики від 20 травня 2013 року № 20/05-13, не розглядати питання № 5 - «Чи виконано підпис в акті прийому-передачі майна до договору позики від 20 травня 2013 року № 20/05-13 у правому нижньому куту напроти графи «Позичальник» ОСОБА_4 або іншою особою?» та надати відповіді на запитання, зазначені в пунктах № 1-4 ухвали від 18 травня 2023 року, питання № 5 ухвали «Чи виконано підпис в акті прийому-передачі майна до договору позики від 20 травня 2013 року № 20/05-13 у правому нижньому куту напроти графи «Позичальник» ОСОБА_4 або іншою особою?», не вирішувалось.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
 
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором.
 
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лишефакту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
 
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Загальні вимоги до письмової форми правочину встановлені у статті 207 ЦК України. 
 
Так, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
 
Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника                 (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.
 
У справі, яка переглядається в касаційному порядку, судом апеляційної інстанції встановлено, не спростовано матеріалами справи та сторонами те, що відповідно до висновку судової-почеркознавчої експертизи № 18-3617, складеного 25 лютого 2019 року судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 12 червня 2020 року № 30899-30901/19-32 за результатами проведеної повторної судової почеркознавчої експертизи та висновку експерта № 23-5901 судово-почеркознавчої експертизи Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз від 21 березня 2024 року ОСОБА_4 не підписував жоден із двох примірників договору позики від 20 травня 2013 року № 20/05-13 та акт прийому передачі майна від 20 травня 2013 року до договору позики від 20 травня 2013 року № 20/05-13.
 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Ураховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про те, що матеріалами справи, зокрема трьома висновкам судово-почеркознавчої експертизи, відповідно до яких ОСОБА_4 не підписував жоден із двох примірників договору позики від 20 травня 2013 року № 20/05-13, підтверджена відсутність волевиявлення ОСОБА_4 на укладення спірного договору позики, тому відсутні підстави для задоволення позову.
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.
 
Висновки суду апеляційної інстанції, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновку Верховного Суду, на які містяться посилання в касаційній скарзі.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 06 червня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  	Д. Д. Луспеник      	
Судді:   	І. Ю. Гулейков       Б. І. Гулько       Г. В. Коломієць       Р. А. Лідовець