ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 березня 2025 року                                            Справа № 903/855/24 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Філіпова Т.Л. ,  суддя Петухов М.Г. 
розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Римарчука Романа Степановича на рішення Господарського суду Волинської області від 11.12.2024 у справі № 903/855/24 (суддя Бідюк С.В.) 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дельта-7"
до  ОСОБА_1 
про стягнення 56 568, 45 грн
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Дельта-7" (далі - позивач, ТОВ "Дельта-7") звернулося до Господарського суду Волинської області із позовом про стягнення з Римарчука Романа Степановича (далі - відповідач, ОСОБА_1 ) 51 746, 40 грн основного боргу та 4 822,05 грн 50 % штрафу.
Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань згідно договору оренди торгового місця № 165 від 10.01.2011 в частині сплати орендної плати.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 11.12.2024 позов задоволено.
Суд першої інстанції, за результатами з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні, із наданням оцінки всім аргументам учасників справи у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

До Північно - західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Волинської області від 11.12.2024 у справі №903/855/24, в якій відповідач просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду, скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове, яким в позові відмовити; стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 4542 грн та витрат, пов`язаних з розглядом справи в сумі 300 грн.
Доводи апеляційної скарги зводяться до наступних аргументів:
- суд першої інстанції порушив приписи ст. 176 ГПК України та в ухвалі зазначив, що строк для подання відповіді на відзив - по 06.12.2024, а не по 08.12.2024, скоротивши його з 5 до 3 календарних днів; позивач свідомо на протязі 36 календарних днів не отримував відзив на позов і тим самим перешкодив відповідачу надати у встановлений строк заперечення на відповідь на відзив;
- суд першої інстанції прийняв рішення на 62-й день, оскільки 60-й день з 11.10.2024 (з дня відкриття провадження у справі) припадав на 09.12.2024;
- звертає увагу на завідомо неправдивий висновок суду першої інстанції про те, що заперечення відповідача на відповідь на відзив на адресу суду не надходило;
- суд першої інстанції, маючи не спростовані докази зловживання позивачем процесуальними правами, зокрема щодо невиконання процесуальних дій у встановлені законом та судом строки не вжив, відповідно до ст. ст. 42, 43 ГПК України заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами;
- подані позивачем письмові докази засвідчені не відповідно до вимог ст. 91 ГПК України; позивач не зазначив в кого або де знаходяться оригінали письмових доказів та не зазначив дати їх засвідчення, а тому такі докази не повинні братися судом до уваги;
- суд першої інстанції безпідставно відмовив в клопотанні відповідача про призначення у справі почеркознавчої експертизи;
- позивач не подав жодного письмового доказу, висновку експерта та показань свідка, які б підтвердили укладення та підписання відповідачем спірного договору оренди, та що металоконструкція на торговому місці належить апелянту; наявність у позивача персональних даних відповідача та копії свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця ніяким чином не підтверджують обставини справи про те, що саме відповідач укладав договір з позивачем та його підписував;
- зазначений позивачем запис про отримання другого примірника договору датовано 25.01.2012, тобто через рік часу після його укладення та підписання. З наведеного можна зробити висновки про те, що запис про отримання другого примірника договору могла зробити стороння особа в будь - який час, зокрема в 2024 році за вказівкою позивача, та з метою підготовки документів для подання до суду позову;
- відповідач вказує, що він не отримував другого примірника договору, а тому не мав можливості його оспорити та не підписував і перший примірник цього договору, а тому не брав на себе жодних зобов`язань перед позивачем, і виконувати їх не повинен;
- згідно довідки про відсутність заборгованості по податках, зборах (обов`язкових платежах) Луцької державної податкової інспекції № 779 від 27.12.2010, відповідача було повідомлено, що у зв`язку з прийняттям платником податків - Римарчуком Р.С. рішення про внесення до ЄДР запису щодо припинення фізичною особою - підприємцем підприємницької діяльності, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців внесено запис 21.09.2010 № 21980050001011897. Цей доказ підтверджує доводи відповідача про те, що він, як фізична особа - підприємець з 21.09.2010 припинив здійснювати підприємницьку діяльність, а тому не міг підписати договір оренди торгового місця № 165, як фізична особа - підприємець;
- судом першої інстанції, при ухваленні оспорюваного рішення, не виконано вимоги ст. ст. 210, 238 ГПК України;
- відповідач зазначає, що суд має встановити обставини справи про те, чи підписував та чи укладав відповідач договір оренди торгового місця № 165 від 10.01.2011 з позивачем та чи покладав відповідач на себе обов`язки орендаря, або спростувати зазначені обставини на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні. В даному випадку такі обставини справи можна встановити шляхом призначення судом почеркознавчої експертизи відповідно до приписів ст. ст. 73, 99 ГПК України;
- позивач звернувся до суду з пропуском позовної давності. Наслідки спливу позовної давності визначаються ст. 267 ЦК України.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи у складі головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Філіпова Т.Л., суддя Петухов М.Г.
Листом від 07.01.2025 з Господарського суду Волинської області витребувано матеріали справи.
14.01.2025 матеріали справи надійшли до суду.
Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 16.01.2025 відповідачу поновлено пропущений строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Волинської області від 11.12.2024 у справі № 903/855/24. Відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Волинської області від 11.12.2024 у справі № 903/855/24. Зупинено дію рішення суду першої інстанції на підставі ч. 5 ст. 262 ГПК України. Повідомлено учасників справи, що розгляд справи буде здійснюватися у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення (виклику) учасників справи.

Римарчук Р.С. надіслав до суду заяву з процесуальних питань, в якій зазначає, що поштове відправлення з копією ухвали суду від 16.01.2025 він не отримав з вини працівників відділення № 26 АТ "Укрпошта". Заяву з поясненнями надає суду на виконання процесуальних прав та обов`язків, якими наділений, як сторона та учасник процесу.

ТОВ "Дельта-7" надіслало до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Відповідач зазначає наступне:
- відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що позивач свідомо на протязі 36 календарних днів не отримував відзив на позов і тим самим перешкодив відповідачу надати у встановлений строк заперечення на відповідь на відзив. В той же час, трекінгом поштового відправлення підтверджується, що відзив відповідача позивач отримав лише 03.12.2024. Жодних доказів на підтвердження своїх тверджень ОСОБА_1 не надав; відповідь на відзив надана позивачем у строк, визначений судом, жодних зловживань процесуальними правами не було, оскільки товариство дійсно пізно отримало відзив відповідача;
- твердження відповідача про те, що він не укладав договір оренди та не має відповідного примірнику договору, спростовується тим, що 10.01.2011 між ТОВ "Дельта-7" з одного боку, та ФОП Римарчуком Р.С. з другого боку, було укладено договір № 165 оренди торгового місця. З метою укладення договору, відповідач надав позивачу паспортні дані, ідентифікаційний код та свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, які вписані в договорі. Крім того, відповідач особисто отримав другий примірник договору, що підтверджується написом та підписом самого Римарчука Р.С.;
- твердження апелянта, що з 21.09.2010 він припинив здійснювати підприємницьку діяльність, а тому не міг підписати договір як фізична особа - підприємець, спростовується даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. На момент укладення договору - 10.01.2011, відповідач являвся фізичною особою - підприємцем, оскільки запис про припинення підприємницької діяльності був внесений лише 17.01.2011;
- враховуючи, що договір оренди торгового місця був укладений 10.01.2011, а примірник договору відповідач отримав 25.01.2012, однак не звертався до суду щодо захисту своїх прав, вказуючи на підробку договору, тому його вимога про призначення почеркознавчої експертизи не підлягає задоволенню, оскільки є лише спробою затягнути розгляд справи;
- правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Договір № 165 оренди торгового місця від 10.01.2011, укладений між сторонами чинний, недійсним у судовому порядку не визнавався.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до абз. 1 ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За приписами ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (абз. 2 ч. 10 ст. 270 ГПК України).
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги Римарчука Р.С. на рішення Господарського суду Волинської області від 11.12.2024 у справі №903/855/24 за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено апеляційним господарським судом, 10.01.2011 між ТОВ "Дельта-7" (орендодавець) та підприємцем Римарчуком Р.С. (орендар) укладено договір оренди торгового місця № 165 (а. с. 13-17).
Згідно умов договору орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове платне користування торгове місце площею 17,5 кв. м., яке знаходиться у ряді № 17, місце № 6 на території торгового комплексу "Новий ринок" за адресою: вул. Європейська, 3, с. Рованці, Луцький р-н., Волинська обл. (п. 1.1 договору). 
Згідно п. 1.2. договору, торговим місцем за цим договором є площа з твердим покриттям, облаштована для розміщення металевої конструкції, магазину, палатки і здійснення продажів товарів. 
Відповідно до п. 1.3. договору передача торгового місця за цим договором здійснена до його підписання, що засвідчується підписами сторін за цим договором. 
За користування торговим місцем орендар сплачує орендодавцю орендну плату в сумі 20 грн за 1 кв.м. без податку на додану вартість, що становить 350 грн без ПДВ за один календарний місяць (п. 2.1 договору). 
Орендна плата сплачується не пізніше 5-го числа поточного місяця. Якщо 5-го числа поточного місяця припадає на вихідний чи не робочий день, то останнім днем  сплати буде перший робочий день, що слідує за 5 числом поточного місяця (п. 2.2 договору). 
Згідно з п. 2.3. договору, у випадку зростання інфляції розмір орендної плати за кожний поточний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за той же місяць. 
За порушення термінів сплати орендної плати, встановлених у п. 2.2 договору, орендар сплачує за прострочення з 5-го до 15-го числа штраф у розмірі 10 % від розміру орендної плати, визначеного п. 2.1 договору, за не сплату орендної плати після 15-го числа – штраф у розмірі 50% від розміру орендної плати, визначено п. 2.1 цього договору (п. 4.1.1 договору). 
Договір вступає в дію з 11.01.2011 та укладається до 31.12.2060 (п. 5.1 договору). 
Зміни та доповнення до даного договору вносяться шляхом підписання додаткових угод, які є невід`ємною його частиною (п. 5.2 договору).

Позивач, як орендодавець надав відповідачу, як орендарю торгове місце на території торгового комплексу "Новий ринок", що підтверджується підписами сторін на договорі; передача торгового місця в оренду відповідачу підтверджується п. 1.3 договору.

Проте, як зазначає позивач, відповідач не виконує належним чином своїх зобов`язань за договором в частині сплати орендної плати. Відповідно до розрахунку позивача, за період з 01.10.2021 по 30.09.2024 у відповідача виникла заборгованість у розмірі 51 746, 40 грн.

Предметом позову у справі є вимога позивача про стягнення з відповідача 51 746, 40 грн заборгованості у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань згідно договору оренди торгового місця № 165 від 10.01.2011 за період з 01.10.2021 по 30.09.2024.

Надаючи правову оцінку обставинам у справі, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 173 ГК України та ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно ч. 1, 7 ст. 193 ГК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язань – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
У відповідності до ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Приписами ч. 1 ст. 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Статтею 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.
За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (ч. ч. 1, 5 ст. 762 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).
Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).
Відповідно до ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Як вбачається з матеріалів справи, договір № 165 оренди торгового місця від 10.01.2011 підписаний сторонами без зауважень та заперечень, не був предметом судового розгляду, докази про визнання його недійсним чи зміну умов в матеріалах справи відсутні.

Колегія суддів встановила, що за період з 01.10.2021 по 30.09.2024 позивач нарахував відповідачу, згідно п. 2.2 договору, 51 746,40 грн заборгованості зі сплати орендної плати. Про несплату орендної плати за договором оренди торгового місця відповідач не заперечує.

При цьому, ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду доказів на підтвердження добровільного погашення вказаної заборгованості відповідачем не подано; відсутні такі докази і в матеріалах справи.

В той же час, суд апеляційної інстанції звертає увагу на п. 2.3. договору оренди торгового місця, яким сторони передбачили, що у випадку зростання інфляції, розмір орендної плати за кожен поточний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за той же місяць. 

Так, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 відступила від висновків касаційного суду в постановах від 21.05.2019 у справі № 916/2889/13 та від 14.01.2020 у справі № 924/532/19 про можливість розрахунку інфляційних збитків за поточний період без урахування інфляційної складової основного боргу за попередній місяць, оскільки це порушує принципи індексації доходів населення, визначені Законом України "Про індексацію грошових доходів населення", Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 та Методикою розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженою наказом Державного комітету статистики України від 27.07.2007 № 265, з дотриманням певної математичної послідовності розрахунку, закладеної в цих нормативних актах.

Відповідно до п. 23 даної постанови, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення.

Отже, нарахування інфляційних втрат за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця є обґрунтованим, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання. 

Перевіривши розрахунок суми боргу, судом першої інстанції правильно встановлено, що в частині нарахування орендної плати використано індекс інфляції за попередній місяць, що, в свою чергу, відповідає положенням п. 2.3 договору оренди.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскільки у відповідача існує заборгованість перед позивачем, тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі 51 746, 40 грн обґрунтовані, законні та, відповідно, правомірно задоволенні судом першої інстанції.

Щодо вимоги позивача про стягнення із відповідача 4 822, 05 грн 50 % штрафу, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно із ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (п. 1 ст. 549 ЦК України). Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
Відповідно до ст. ст. 230, 231 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Так, п. 4.1.1 договору оренди торгового місця № 165 від 10.01.2011 передбачено, що за порушення термінів сплати орендної плати, встановлених у п. 2.2 договору, орендар сплачує: за прострочку з 5-го до 15-го числа штраф у розмірі 10 % від розміру орендної плати, визначеного пунктом 2.1 цього договору, за несплату після 15-го числа - штраф у розмірі 50 % від розміру орендної плати, визначеного пунктом 2.1 цього договору.

Перевіривши розрахунок суми штрафу, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що нараховані позивачем на основну заборгованість 4 822, 05 грн 50 % штрафу за період з травня 2024 по вересень 2024 підставні та підлягають до стягнення із відповідача у відповідності до п. 4.1.1 договору.

Відповідач не визнає позовні вимоги та зазначає, що він не укладав договір оренди. Однак, такі доводи спростовується тим, що договір від 10.01.2011 № 165 оренди торгового місця містить підпис Римарчука Р.С. Також, даний договір містить посилання на паспортні дані, ідентифікаційний код та свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця відповідача, які зазначені у договорі та без яких договір не можна було б укласти.

Суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази звернення відповідача до правоохоронних органів для з`ясування обставин підписання (не підписання) відповідачем договору від 10.01.2011 № 165.

В той же час, колегія суддів зазначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Так, договір № 165 від 10.01.2011, укладений між сторонами чинний, недійсним у судовому порядку не визнавався.

Доводи відповідача, що з 21.09.2010 він припинив здійснювати підприємницьку діяльність, а тому не міг підписати договір як фізична особа - підприємець, спростовуються даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (а. с. 26), згідно інформації якого запис про припинення підприємницької діяльності відповідача був внесений лише 17.01.2011. Тобто, на момент укладення договору - 10.01.2011, відповідач являвся фізичною особою - підприємцем.

Також суд апеляційної інстанції вказує, що господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду згідно п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Отже, оскільки спірні правовідносини виникли щодо виконання відповідачем умов господарського договору, а позовні вимоги виникли з договору оренди, укладеного Римарчуком Р.С. як підприємцем, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про належність спору у цій справі до юрисдикції господарського суду.

Щодо доводів відповідача про призначення по справі почеркознавчої експертизи, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Статтею 1 Закону України "Про судову експертизу" визначено, що судовою експертизою є дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.
Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.
За приписами ст. 99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.
Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.
Статтею 98 ГПК України визначено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

З огляду на викладене, проаналізувавши клопотання позивача про призначення у справі судової експертизи, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено підстав призначення у справі судової почеркознавчої експертизи. В даному випадку суд може встановити обставини, які входять до предмета доказування у цьому спорі, та вирішити спір на підставі поданих сторонами доказів без застосування спеціальних знань.

Із урахуванням предмету та підстав позову у справі, а також обставин, на які вказує відповідач в обґрунтування заперечень проти позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач не обґрунтував необхідність встановлення у цій справі обставин, шляхом призначення судової експертизи.

В той же час, суд звертає увагу на те, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ у справі "Красношапка проти України" від 30.11.2006, заява № 23786/02, п. 51).

З огляду на викладене, призначення у справі судової експертизи може призвести до затягування строків її розгляду й перебування учасників справи в стані невизначеності, що не відповідає як завданню господарського судочинства, суперечить принципу ефективності судового процесу, направленому на недопущення затягування розгляду справи й перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Щодо посилання відповідача про застосування до спірних правовідносин позовної давності, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до      ст. 256 ЦК України   позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно з ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч. 1         ст. 259 ЦК України).
Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
Відповідно до п. 12 "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVІD-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього         Кодексу, продовжувалися на строк дії такого карантину.
Пунктом 19 "Прикінцеві та перехідні положення ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач за захистом своїх порушених прав звернувся із позовом до суду першої інстанції 08.10.2024.

З огляду на викладене, вимоги про стягнення заборгованості за договором оренди в сумі 56568,45 грн за період з 01.10.2021 по 30.09.2024 пред`явлено позивачем в межах передбаченого строку позовної давності.

Апеляційним господарським судом не встановлено порушення судом першої інстанції та/або позивачем вимог ст. ст. 91, 176 ГПК України, а також зловживання позивачем своїми процесуальними правами, а тому доводи, викладені відповідачем в апеляційній скарзі суд не приймає до уваги. Інші доводи відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують, а його посилання не можуть бути підставою для скасування рішення суду у справі та є такими, що зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Суд вказує, що ЄСПЛ у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. ЄСПЛ зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення ЄСПЛ у справі "Трофимчук проти України").

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, Північно - західний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення Господарського суду Волинської області від 02.10.2024 у справі № 903/698/24 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача - без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на позивача згідно з ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Волинської області від 11.12.2024 у справі № 903/855/24 - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строк оскарження до Верховного Суду встановлений статтями 286-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Волинської області.

Головуючий  суддя                                                                      Олексюк Г.Є. 

Суддя                                                                                              Філіпова Т.Л.  

Суддя                                                                                              Петухов М.Г.