ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 року 
м. Київ
cправа №  922/646/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І.С. - головуючого, Зуєва В.А., Случа О.В., 

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Офісу Генерального прокурора - Керничного Н.І.,
Харківської міської ради - не з`явився, 
Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради - не з`явився,
Фізичної особи-підприємця Остапової Олени Омелянівни -Данченка А.С.,
ОСОБА_1 - не з`явився,
ОСОБА_2 - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Заступника керівника Харківської обласної прокуратури

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 10.10.2024 (у складі колегії суддів: Хачатрян В.С. (головуючий), Гетьман Р.А., Склярук О.І.)
та рішення Господарського суду Харківської області від 21.10.2022 (суддя Байбак О.І.)

у справі № 922/646/22
за позовом Першого заступника керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова
до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради,     Фізичної особи-підприємця Остапової Олени Омелянівни, ОСОБА_1 , 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_2 ,
про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору, витребування майна,

ВСТАНОВИВ:
У лютому 2022 року Перший заступник керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова (далі - прокурор) звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради  (далі - Управління комунального майна та приватизації), Фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) Остапової О.О., ОСОБА_1., в якому просив суд:
- визнати незаконним і скасувати пункт 49 додатку до рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 21.02.2018 № 1008/18;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 18.06.2018  № 5587-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації та ФОП Остаповою О.О., посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саутенко Н.В. і зареєстрований в реєстрі за № 1869;
- скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Харківської області Луценка П.Г. за № 43121234 від 21.09.2018, на підставі якого закрито розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу за реєстраційним номером 1325235063101;
- скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства. «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Харківської області Богославця С.В. за № 44169461 від 21.11.2018, на підставі якого відкрито розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційну справу за реєстраційним номером 1700006463101 та проведено державну реєстрацію права власності за Остаповою О.О. на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 152,1 кв. м;
- скасувати рішення державного реєстратора Крисинської сільської ради Богодухівського району Харківської області Зеленого В.В. за № 51772166 від 25.03.2020, на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності за Остаповою О.О. на групу нежитлових приміщень другого поверху № 1-1-:-1-13 загальною площею 154 кв. м у нежитловій будівлі літ. «А-2», розташованій за адресою: м. Харків, вул. Воробйова, 23/7 ;
- скасувати рішення державного реєстратора Полівської сільської ради Дергачівського району Новохатської І.В. за №54836133 від 29.10.2020, на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1. на групу нежитлових приміщень другого поверху № 1-1-:-1-13 загальною площею 154,1 кв. м у нежитловій будівлі літ. «А-2»,  розташованій за адресою: м. Харків, вул. Воробйова, 23/7 ,
- витребувати у ОСОБА_1. на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради групу нежитлових приміщень другого поверху № 1 -1 -:-1-13 загальною площею 154,1 кв. м у нежитловій будівлі літ. «А-2», розташованій за адресою: м. Харків, вул. Воробйова, 23/7 , зобов`язавши ОСОБА_1. привести нежитлові приміщення у попередній стан.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що приватизація нерухомого майна, яке є комунальною власністю територіальної громади міста Харкова, відбулася без проведення аукціону або конкурсу, тобто з порушенням процедури, передбаченої Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», оскільки під час оренди зазначених нежитлових приміщень орендар ФОП Остапова О.О. не здійснювала їх поліпшення в розмірі, не менш як 25 відсотків ринкової вартості цих приміщень. 
Прокурор зазначає, що Харківська міська рада незаконно обрала спосіб приватизації зазначених приміщень шляхом викупу орендарем, що унеможливило отримання бюджетом міста максимальної вигоди за об`єкт приватизації, чим порушено інтереси держави та територіальної громади міста Харкова.
Відповідачі, заперечуючи проти позову, заявили про застосування позовної давності.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 21.10.2022, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 10.10.2024, у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, у листопаді 2024 року Заступник керівника Харківської обласної прокуратури подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадків, передбачених пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), просить скасувати постановлені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.11.2024 відкрито касаційне провадження у справі №     922/646/22 за касаційною скаргою Заступника керівника Харківської обласної прокуратури з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 ГПК, та призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 22.01.2025.
ФОП Остапова О.О. та Харківська міська рада у відзивах на касаційну скаргу зазначають про правильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні спору, тому просили залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
У судовому засіданні 22.01.2025 оголошено перерву до 05.02.2025.
Харківська міська рада, Управління комунального майна та приватизації, ОСОБА_1., ОСОБА_2. у судове засідання своїх представників не направили.
Відповідно до частини 1 статті 301 ГПК у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням положень статті 300 цього Кодексу.
Наслідки неявки в судове засідання учасника справи визначено у статті 202 ГПК.
Так, за змістом частини 1, пункту 1 частини 2 статті 202 ГПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.
Явка в судове засідання представника сторони - це право, а не обов`язок сторони, і відповідно до положень статті 202 ГПК справа, за умови належного повідомлення сторони про дату, час і місце судового засідання, може розглядатися без її участі, якщо нез`явлення цього представника не перешкоджає розгляду справи по суті.
Ураховуючи положення статті 202 ГПК, наявність відомостей про направлення учасникам справи ухвал з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, що підтверджено матеріалами справи, відсутність заяв зазначених учасників щодо розгляду справи, у тому числі, клопотань про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, також те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності представників зазначених учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників Офісу Генерального прокурора,  ФОП Остапової О.О., дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків. 
При вирішенні спору судами попередніх інстанцій установлено, що 31.10.2017 між Управлінням комунального майна та приватизації (орендодавець) та ФОП Остаповою О.О. (орендар) укладено договір оренди № 2037, за умовами якого орендодавець передав орендарю у строкове платне користування нежитлові приміщення 2-го поверху № 1-:-12, загальною площею 152,1 кв. м у нежитловій будівлі літ. «А-2», розташованій за адресою: м. Харків, вул. Воробйова, 23/7, яка належить до комунальної власності територіальної громади м. Харкова та знаходяться на балансі КП «Жилкомсервіс» (пункт 1.1); майно передається в оренду з метою використання: під розміщення суб`єкта господарювання, що надає побутові послуги населенню (пункт 1.2); вартість об`єкта оренди визначається на підставі висновку про вартість майна і складає 391 270,00 грн без ПДВ станом на 14.09.2017 (пункт 3.1).
Відповідно до пункту 5.2 договору орендар має право здійснювати ремонт, реконструкцію орендованого майна у встановленому порядку за наявності письмової згоди орендодавця.
За змістом пункту 5.3 договору орендар має право за письмовою згодою орендодавця вносити зміни до складу орендованого майна, провадити невід`ємні поліпшення, які необхідні для здійснення господарської діяльності, що зумовлює підвищення його вартості. Якщо невід`ємні поліпшення майна зроблені за згодою орендодавця, орендар має право на відшкодування вартості необхідних витрат або зарахування їх вартості тільки у разі придбання об`єкта у власність.
Згідно з пунктом 5.6 договору орендар, який належно виконує свої обов`язки, у разі продажу майна, що передане в оренду, має переважне право перед іншими особами на його викуп.
Цей договір діє з 31.10.2017 до 31.09.2020 (пункт 10.1).
Сторонами договору 31.10.2017 складено акт приймання-передачі, відповідно до якого ФОП Остапова О.О. прийняла в оренду спірні нежитлові приміщення.
У подальшому, як свідчать матеріали справи, ФОП Остапова О.О. звернувся до Управління комунального майна та приватизації із листом від 27.12.2017  вх. № 19621, в якому просила дозволити приватизацію спірних нежитлових приміщень, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, та які є предметом оренди за договором оренди від 31.10.2017 № 2037.
Відповідно до пункту 49 додатку до рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 21.02.2018 №1008/18 спірні нежитлові приміщення включено до переліку об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу.
ФОП Остапова О.О. на виконання зазначеного рішення звернулася до Управління комунального майна та приватизації з листом від 27.02.2018 вх.№ 3179, у якому просила доручити суб`єкту оціночної діяльності ФОП Бєлих Б.М. оцінку майна для його приватизації, і відповідне звернення було скеровано Управлінням комунального майна та приватизації листом від 28.02.2018 № 2575 ФОП Бєлих Б.М.
ФОП Бєлих Б.М. складено звіт про незалежну оцінку нерухомого майна, який в подальшому 05.03.2018 затверджений Управлінням комунального майна та приватизації, відповідно до цього звіту вартість спірних нежитлових приміщень станом на 28.02.2018 становить 366    230,00 грн, а разом з ПДВ - 439    476,00 грн.
18.06.2018 між Харківською міською радою, від імені якої діє Управління комунального майна та приватизації, (продавець) і ФОП Остаповою О.О. (покупець) укладено договір № 5587-В-С купівлі-продажу нежитлових приміщень, орендованих ФОП Остаповою О.О., за умовами якого продавець зобов`язався передати у власність, а покупець зобов`язався  прийняти нежитлові приміщення 2-го поверху № 1-:-12 загальною площею 152,1 кв. м у нежитловій будівлі літ. «А-2», розташованій за адресою: м. Харків, вул. Воробйова, 23/7 (далі - об`єкт приватизації), орендовані ФОП Остаповою О.О. згідно з договором оренди  від 31.10.2017 № 2037.
Згідно з пунктом 2 договору купівлі-продажу оціночна вартість нежитлових приміщень, що відчужуються, визначена відповідно до Методики оцінки майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10.12.2003 № 1891 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.11.2015 № 1033), зафіксована в висновках оцінювача про вартість об`єкта оцінки станом на 28.02.2018, затверджених Управлінням 05.03.2018, і становить 366    230,00 грн. Згідно з Податковим кодексом України сума податку на додану вартість становить 20 відсотків від вартості нежитлових приміщень та складає 73    246,00 грн. Разом ціна продажу нежитлових приміщень, вказаних в розділі 1, становить 439    476,00 грн.
У пункті 3.2 договору купівлі-продажу визначено, що покупець сплачує продавцю вартість нежитлових приміщень в загальній сумі 439    476,00 грн протягом 30 календарних днів з моменту підписання цього договору.
Також у договорі купівлі-продажу зазначено, що його укладено на підставі Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2017-2022 рр., затвердженої рішенням 13 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 21.06.2017 № 691/17 та на підставі рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади                    м. Харкова» від 21.02.2018 № 1008/18.
Сторони виконали свої зобов`язання за договором купівлі-продажу від 18.06.2018 №5587-В-С, зокрема ФОП Остапова О.О. сплатила грошові кошти за придбане майно в передбаченому договором розмірі, а Управлінням комунального майна та приватизації передало у власність ФОП Остаповій О.О нежитлові приміщення 2-го поверху № 1-:-12 загальною площею 152,1 кв. м у нежитловій будівлі літ. «А-2», розташованій за адресою:    м. Харків, вул. Воробйова, 23/7 .
Разом із тим судами попередніх інстанцій на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно установлено такі обставини:
- на підставі заяви Остапової О.О. рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Комунального підприємства «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Харківської області Луценка П.Г. від 21.09.2018 № 43121234  закрито розділ у Реєстрі та реєстраційну справу за реєстраційним номером 1325235063101. Підставою для прийняття такого рішення став технічний висновок від 10.09.2018 № 30-09-18, складений ФОП Олійник І.Е. на замовлення Остапової О.О. , щодо можливості подальшої експлуатації нежитлових приміщень (№ 1-12) як квартири АДРЕСА_1 ;
- рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Комунального підприємства «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Харківської області Богославця С.В. від 21.11.2018 № 44169461 відкрито новий розділ у Реєстрі та реєстраційну справу на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 1700006463101. Цим же рішенням проведено державну реєстрацію права приватної власності за Остаповою О.О. на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 152,1 кв. м;
- на підставі рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Крисинської сільської ради Богодухівського району Харківської області Зеленого В.В. від 25.03.2020 № 51772166 внесено зміни до Реєстру, а саме: квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , змінено на групу нежитлових приміщень другого поверху № 1-1-:-1-13 у нежитловій будівлі літ. «А-2». Загальну площу 152.1 кв. м, житлову площу 62.1 кв. м змінено на загальну площу 154 кв. м, адресу: АДРЕСА_1 змінено на адресу: м. Харків, вул. Воробйова, будинок 23/7 . Цим же рішенням проведено державну реєстрацію права приватної власності за Остаповою О.О. на об`єкт нерухомості зі зміненими характеристиками. Підставами для прийняття такого рішення стали технічний паспорт на групу нежитлових приміщень другого поверху № 1-1-:-1-13 у літ. «А-2» від 12.03.2020, складений ФОП Колембет С.А. на замовлення Остапової О.О., а також технічний висновок від 13.03.2020 № 10-03-20, складений ФОП Олійник І.Е. на замовлення Остапової О.О. , щодо можливості подальшої експлуатації як нежитлових приміщень (пом. № 1-1-:-1-13), розташованих за адресою: м. Харків, вул. Воробйова, 23/7, літ. «А-2» ;
- на підставі договору іпотеки від 05.07.2019 № 839 право власності на групу нежитлових приміщень другого поверху №1-1-:-1-13 загальною площею 154 кв. м у нежитловій будівлі літ. «А-2», розташованій за адресою: м. Харків, вул. Воробйова, 23/7 , перейшло від Остапової О.О. до ОСОБА_1., про що приватним нотаріусом Калінчук І.В. внесено запис до Реєстру від 22.05.2020 за № 36666495;
- згідно з рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Полівської сільської ради Дергачівського району Новохатської І.В. від 29.10.2020 № 54836133 внесено зміни до Реєстру, а саме: загальну площу спірних приміщень змінено з 154 кв. м до 154,1 кв. м. Відповідно, проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1. на нежитлові приміщення зі зміненою площею. Підставою для збільшення площі приміщень є довідка від 31.08.2020 за № 2 207/08-20, видана ФОП Колембет С.А. на ім`я ОСОБА_1., щодо результатів обстеження та уточнення розмірів цих приміщень;
- згідно з актуальною інформацією з Реєстру спірний об`єкт нерухомості на час пред`явлення позову зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_1. та представляє собою групу нежитлових приміщень другого поверху № 1-1-:-1-13, загальною площею 154.1 кв. м, у нежитловій будівлі літ. «А-2», розташованій за адресою: м. Харків, вул. Воробйова, 23/7 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1700006463101).
Прокурор в обґрунтування позовних вимог зазначив про те, що Харківська міська рада всупереч вимогам Закону України «Про приватизацію державного майна», Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2017 - 2022 роки незаконно обрала спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем, оскільки ФОП Остаповою О.О. не здійснено жодних поліпшень орендованого майна за період перебування об`єкта нерухомого майна в оренді по день подачі заяви до міської ради про викуп та підтверджується тим, що у звіті про оцінку майна,  договорі оренди, договорі купівлі-продажу, заяві ФОП Остапової О.О. з проханням надати дозвіл на приватизацію, а також в усій приватизаційній справі будь-які відомості про такі поліпшення відсутні, тобто  ФОП Остапова О.О. не підтвердила підстави для застосування виключного випадку продажу комунального майна шляхом викупу орендарем об`єкта із відповідними поліпшеннями.
За доводами прокурора, Харківська міська рада незаконно обрала спосіб приватизації зазначених приміщень шляхом викупу орендарем, що унеможливило отримання бюджетом міста максимальної вигоди за об`єкт приватизації, чим порушено інтереси держави та територіальної громади міста Харкова.
За таких обставин, рішення міської ради, на думку прокурора, є незаконним, таким, що суперечить положенням чинного на той час законодавства, та підлягає скасуванню, а договір купівлі-продажу, укладений на його підставі, - визнанню недійсним.
Також прокурор просить скасувати всі рішення реєстраторів щодо зміни цільового призначення, площі, власника нежитлових приміщень які були об`єктом приватизації, та витребувати ці об`єкти у її нинішнього власника, зобов`язавши його привести ці об`єкти у попередній стан.
Суд апеляційної інстанції залишив без змін рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог та мотивував рішення таким:
- Харківська міська рада наділена правом прийняти рішення про продаж об`єктів нерухомого майна, що перебуває у власності територіальної громади, а уповноважений нею орган приватизації, а саме Управління комунального майна та приватизації має право укласти відповідний договір купівлі-продажу, однак за умов дотримання відповідної процедури. Зокрема, такий продаж має бути проведений шляхом аукціону або конкурсу (конкурсний продаж). У виключних випадках такий продаж може бути проведений шляхом викупу, а саме, продаж шляхом викупу орендарем об`єкта, який вже перебуває у нього в оренді, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна;
- за встановлених обставин, будь-яких поліпшень орендованого майна, тим більше на 25 % його вартості, ФОП Остаповою О.О. на момент звернення з листом про приватизацію майна не проводилося, а доказів, які б підтверджували наявність у відповідачів права здійснювати приватизацію спірних нежитлових приміщень шляхом викупу, матеріали справи не містять;
- рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 21.02.2018 № 1008/18 у частині пункту 49 додатку до цього рішення прийнято з порушенням вимог частини 2 статті 5-1, частини 2 статті 16-2 Закону України «Про приватизацію державного майна», частин1, 3 статті 11, пункту 1 частини 1 статті 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» та Програми приватизації на 2017-2022 рр., не спрямоване на досягнення мети, визначеної у законодавчих та нормативних актах, порушує права територіальної громади на отримання максимального економічного ефекту від продажу об`єкта комунальної власності;
- договір купівлі-продажу від 18.06.2018 № 587-В-С укладено з порушенням норм чинного законодавства, оскільки предметом цього договору є нерухоме майно комунальної форми власності щодо якого, як встановлено судом, обрано незаконний спосіб приватизації, що суперечить інтересам держави та територіальної громади, а тому наявні правові підстави для визнання цього договору недійсним на підставі частини 1 статті 203, частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК);
- відповідачі заявили про застосування позовної давності; 
- відповідно до частини 2 статті 30 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» строк позовної давності для звернення прокурора з позовом про визнання недійсним договору 18.06.2018 № 5587-В-С становить три місяці з дня, наступного за днем його укладення; цей строк прокурор пропустив, поважності причин пропуску такого строку не навів; пропуск позовної давності є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу від 18.06.2018 № 587-В-С недійсним;
- задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування пункту 34 додатку до рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 21.02.2018 №1008/18, яке вже було реалізоване і вичерпало свою дію, враховуючи відмову суду в позові щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 18.06.2018  № 5587-В-С, не призведе до поновлення прав держави та територіальної громади                             м. Харкова, відновлення володіння, користування або розпорядження зазначеним майном, а отже, така вимога не є ефективним способом захисту прокурором права територіальної громади міста Харкова;
- щодо заявлених у справі позовних вимог про скасування рішень державного реєстратора та витребування майна, то ці вимога є похідними та, відповідно, не підлягають задоволенню через відмову в задоволенні позову в частині скасування пункту 49 додатку до рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 21.02.2018 № 1008/18 та визнання недійсними договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 18.06.2018 № 5587-В-С.
У поданій касаційній скарзі прокурор в обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень послався на те, зокрема, що суди першої та апеляційної інстанцій при вирішенні спору:
- неправильно застосували положення статей 260, 261, 267 ЦК, законів України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», «Про оренду державного та комунального майна», «Про приватизацію державного майна»;
- порушили положення статей  11, 13, 14, 53, 76-79, 86, 236 ГПК та неповно з`ясували обставини справи; 
- неправильно застосували положення абз. 2 пункту 2 розділу V «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про приватизацію державного та комунального майна», щодо застосування яких при вирішенні спору у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду;
- неправильно застосували статті 19, 57 Конституції України, статті  4, 6, 24, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та не врахували правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 06.10.2020 у справі № 504/2797/16-а (питання віднесення рішень органу місцевого самоврядування до нормативно-правових актів); 
- не врахували висновки Верховного Суду України та Верховного Суду, викладені у постановах від 05.10.2016 у справі № 3-604гс16, від 05.10.2016 у справі № 916/2129/15, від 23.11.2016 у справі № 916/2144/15, від 25.01.2017 у справі № 916/2131/15, від 15.03.2017 у справі № 916/2130/15, від 05.10.2016 у справі № 916/2129/15, від 25.01.2017 у справі № 916/2131/15, від 23.01.2019 у справі № 916/2130/15 (щодо питання реалізації органом місцевого самоврядування права власності від імені територіальної громади виключно у спосіб, передбачений законом);
- неправильно застосували статтю 261 ЦК, не взяли до уваги, що  при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав; за змістом наведеної норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, та не врахували правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 14.09.2022 у справі № 367/6105/16-ц, від 11.08.2022 у справі № 910/16586/18, від 07.11.2018 у справі № 372/1036/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 372/2592/15, від 06.06.2018 у справі № 372/1387/13-ц, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 19.04.2017 у справі № 405/4999/15-ц;
- неправильно застосували положення частини 5 статті 267 ЦК та не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11.02.2020 у справі № 10/5026/995/2012, відповідно до якого надання особі (визнання права на) судового захисту порушеного права за сукупності умов: по-перше, особа (позивач) наведе поважні, на її думку, причини пропуску позовної давності при зверненні до суду за захистом порушеного права, вказавши на конкретні обставини, які об`єктивно перешкоджали їй звернутися за захистом порушеного права у межах позовної давності, та надасть суду докази, що підтверджують існування цих обставин (стаття 74 ГПК); по-друге, суд за результатами оцінки доказів, наданих на підтвердження цих обставин, встановить їх існування та дійде висновку про їх об`єктивний характер, і, відповідно, про існування поважних причин пропуску позовної давності при зверненні позивача за захистом порушеного права;
- не врахували висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 14.09.2022 у справі № 367/6105/16-ц, що для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог; 
- не врахували висновки Верховного Суду України та Верховного Суду, викладені у постановах від 12.04.2017 у справі № 6-1852цс16,  від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 17.10.2018 у справі № 362/44/17, від 20.11.2018 у справі № 372/2592/15-ц, стосовно того, що якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. На такі позови поширюються положення статті 257 ЦК щодо загальної позовної давності, і на підставі частини 1 статті 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів;
- не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 06.06.2018 у справі № 372/1387/13, від 20.05.2020 у справі № 310/4139/13 стосовно того, що закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з часом, коли стало відомо про порушення закону та у зв`язку з цим прав і охоронюваних законом інтересів;
- не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 11.12.2023 № 947/8885/21, від 06.09.2023 № 910/18489/20, стосовно того, що запровадження на всій території України карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків на строк дії такого карантину; вирішувати питання поважності пропуску такого строку не потрібно; карантин в Україні встановлено з 12.03.2020 і до теперішнього часу строк його дії продовжено, а тому перебіг строків позовної давності з 12.03.2020 був зупинений до 01.07.2023;
- не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 09.10.2024 у справі № 922/3838/21, що задоволення вимоги про витребування майна не ставиться у залежність від задоволення вимоги, зокрема, про визнання договору недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування; початок строку звернення до суду з віндикаційним позовом пов`язаний з моментом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку; до віндикаційних позовів застосовується загальний строк позовної давності у три роки (стаття 257 ЦК);
- не враховано висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 15.04.2020 у справі № 373/1810/16-ц, стосовно того, що право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.
Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК,  переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд, переглянувши судові рішення у межах, передбачених статтею 300 ГПК, виходить із такого.
Спір у справі, що розглядається, виник у зв`язку з приватизацією комунального майна шляхом його викупу орендарем і припиненням правомочностей держави (територіальної громади міста Харкова) на таке майно та виникненням відповідного обсягу прав у суб`єктів права приватної власності. 
Суди попередніх інстанцій установили, що відчуження комунального майна в процесі приватизації на підставі рішення  18 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 21.02.2018 № 1008/18 у частині пункту 49 додатку до цього рішення та на підставі договору купівлі-продажу від 18.06.2018 № 587-В-С, відбулося з порушенням вимог законодавства через обрання відповідачами незаконного способу приватизації, що суперечить інтересам держави та територіальної громади; при цьому судом апеляційної інстанції зауважено, що  у правовідносинах щодо приватизації орендарем комунального майна шляхом викупу при не здійсненні ним поліпшення майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 % ринкової вартості, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна, відсутній критерій законності та добросовісності набуття майна у власність орендарем, що у сукупності не дає підстави для висновку про законність відповідного рішення органу місцевого самоврядування та укладеного на його підставі договору купівлі-продажу майна в процесі його приватизації шляхом викупу.
При цьому суди виходили із того, що з системного аналізу змісту положень законодавства про приватизацію (статей 5-1, 16-2 Закону України «Про приватизацію державного майна» та статей 11, 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (чинних до 06.03.2018; на момент прийняття Харківською міською радою рішення «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 21.02.2018 № 1008/18), Харківська міськрада має право прийняти рішення про продаж об`єктів нерухомого майна, що перебувають у власності територіальної громади, а уповноважений нею орган приватизації (у цьому випадку Управління комунального майна та приватизації) має право укласти відповідний договір купівлі-продажу. При цьому такий продаж має бути проведений шляхом аукціону або за конкурсом. У виняткових випадках такий продаж може бути проведений шляхом викупу а саме у цьому випадку продаж шляхом викупу орендарем об`єкта, який перебуває у нього в оренді, якщо орендар за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснив поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менше 25 % ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна. Тобто викуп орендарем орендованого ним приміщення, виходячи з положення статті 11, статті 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» може бути лише за умови, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 % ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна. В іншому разі приватизація такого приміщення повинна здійснюватися у загальному порядку за результатами проведення аукціону або конкурсу.
Зазначений правовий висновок сформовано не лише в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20, а є усталеною судовою практикою, відображеною, зокрема у постановах Верховного Суду від 08.07.2020 у справі №922/1969/19, від 07.07.2020 у справі № 922/2932/19, 16.03.2021 у справі № 922/1009/20, від 24.03.2021 у справі № 922/2244/19, від 31.03.2021 у справі № 922/3272/18, від 24.03.2021 у справі № 922/3276/19, від 09.10.2024 у справі № 922/1822/20, від 23.10.2024 у справі № 922/4006/19, від 23.10.2024 у справі № 922/1398/20, від 16.10.2024 у справі № 922/2932/19 при вирішенні спорів, що виникли у подібних правовідносин щодо приватизації способом викупу комунального майна територіальної громади м. Харкова за участю Харківської міськради і Управління комунального майна та приватизації .
З огляду на доводи прокурора, наведені у касаційній скарзі, спірним є питання щодо наявності/відсутності підстав для застосування до позовних вимог прокурора позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачами.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32; далі - Конвенція),  право на доступ до суду (що є одним із елементів права на справедливий суд) не є абсолютним: воно допускає певні обмеження і, зокрема, часові ліміти, встановлювані інститутом позовної давності. «Існування позовної давності per se не є несумісним із Конвенцією» (рішення у справі «Фінікаріду проти Кіпра» (Phinikaridou v. Cyprus), заява № 23890/02, від 20.12.2007).
ЄСПЛ у своїх рішеннях також зазначав, що для того, щоб те або інше обмеження права на суд (в тому числі обмеження цього права строками давності) вважалося виправданим, мають бути додержані такі умови: 1) таке обмеження має мати національне підґрунтя; 2) обмеження не повинно перешкоджати доступу до суду у такий спосіб чи такою мірою, щоб зводили нанівець саму сутність цього права; 3) таке обмеження повинно мати легітимну мету; 4) має бути забезпечено належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленою метою.
ЄСПЛ наголошує, що    позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність; захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів; запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). 
Тобто застосування позовної давності має легітимну мету.
Так, стаття 256 ЦК визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.
Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК). 
Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК і за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК).
Отже, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах зазначеної особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється однаково - з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», наведених у статті 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. 
Наслідки спливу позовної давності визначено у статті 267 ЦК, за змістом якої, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина 3). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина 5).
Таким чином, застосування інституту позовної давності є одним з інструментів, який забезпечує дотримання принципу юридичної визначеності, тому при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (стаття 267 ЦК) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини стосовно того, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу за відсутності поважних причин щодо пропущення. При цьому суд має повно з`ясувати усі обставини, пов`язані з фактом обізнаності та об`єктивної можливості особи бути обізнаною щодо порушення її прав та законних інтересів, перевірити доводи учасників справи у цій частині, дослідити та надати належну оцінку наданим ними в обґрунтування своїх вимог та заперечень доказів.
Як зазначалося вище, спірні правовідносини виникли у зв`язку з приватизацією комунального майна шляхом його викупу орендарем.
У частині 1 статті 258 ЦК визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.
Закон України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» та Закон України «Про приватизацію державного майна» (які були чинними на момент прийняття Харківською міською радою рішення «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 21.02.2018 № 1008/18) втратили чинність на підставі Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» від 18.01.2018 № 2269, який набув чинності 07.03.2018;
Статтею 30 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» передбачені особливості розгляду спорів щодо приватизації державного або комунального майна, відповідно до положень якої, строк позовної давності для звернення з позовом про відмову в затвердженні протоколу аукціону, визнання недійсними результатів приватизації об`єкта малої приватизації або договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації становить три місяці (абзац 2 частини 2).
Пунктом 2 розділу V «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» встановлено, що приватизація (продаж) об`єктів, щодо яких рішення про приватизацію було прийнято до набрання чинності цим Законом, здійснюється та завершується відповідно до вимог цього Закону.
Пункт 2 розділу V «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» передбачає і винятки із цього загального правила.
Таким винятком, зокрема, є випадок, коли після завершення процедури продажу відбувається оформлення договору купівлі-продажу (абзац 3 пункту 2 розділу V «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна»).
У той же час пункт 2 розділу V «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» передбачає винятки щодо застосування положень законодавства про приватизацію саме стосовно здійснення та завершення самої процедури приватизації об`єктів, та не може застосовуватися до норм цього Закону, якими встановлено строк позовної давності для звернення з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єкта приватизації.
Таким чином, з моменту набрання чинності Законом України «Про приватизацію державного і комунального майна» (з 07.03.2018) строк позовної давності для звернення з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації становить три місяці.
Такі висновки наведено у постанові Верховного Суду від 06.06.2023 у справі                                     № 922/4169/19.
У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції на підставі встановлених фактичних обставин дійшов висновку, що:
- у спірних правовідносинах оформлення договору купівлі-продажу приміщень здійснено 18.06.2018 та проведено відповідну реєстрацію; таким чином, приватизація спірних приміщень хоча і була розпочата до набрання чинності Законом України «Про приватизацію державного та комунального майна», проте процедура продажу завершена не була і завершувалася вже після набрання чинності цим Законом, тобто після 07.03.2018, а оформлення оспорюваного договору купівлі-продажу відбулося 18.06.2018, тому виключення, передбачене абз. 3 пункту 2 розділу V «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про приватизацію державного та комунального майна», не підлягає застосуванню до спірних правовідносин;
- строк позовної давності для звернення прокурора з позовом про визнання недійсним договору 18.06.2018 № 5587-В-С становить три місяці з дня, наступного за днем його укладення;
- прокурор про порушення, які свідчать про незаконність набуття ФОП Остаповою О.О. спірних нежитлових приміщень, дізнався за результатами опрацювання отриманих у ході досудового розслідування кримінального провадження № 42017221080000002 доказів - приватизаційної справи; докази, які свідчать про порушення норм законодавства, отримано прокурором 06.02.2019; тримісячний строк позовної давності за позовними вимогами про визнання  недійсним договору від 18.06.2018 № 5587-В-С для прокурора сплив 07.05.2019, отже, звернення до суду із цим позовом у лютому 2022 року, свідчить про пропуск прокурором позовної давності; 
- обставин, які б свідчили про переривання строку позовної давності, судом не встановлено, а прокурором належними та допустимими доказами не доведено поважності причин пропуску встановленого законодавством про приватизацію строку для звернення до суду з відповідним позовом;
- пропуск позовної давності є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу від 18.06.2018 № 587-В-С недійсним.
Такі висновки суду апеляційної інстанції щодо наявності правових підстав для застосування скороченої позовної давності до вимог прокурора про визнання недійсним договору купівлі-продажу відповідають правовим висновкам, наведеним у постанові Верховного Суду від 06.06.2023 у справі  № 922/4169/19, у який вирішено спір за подібних правовідносин.
Крім того, необхідно зазначити, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням, а можливість його скасування не дозволить позивачу ефективно відновити володіння відповідним майном (подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 21.08.2019 у справі №911/3681/17, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20). 
Велика Палата Верховного Суду зазначала, що під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом або про визнання недійсним договору), не допускається відмова в позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони». Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц). 
Оскільки на час звернення прокурора з позовом до господарського суду у справі, що розглядається, рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 21.02.2018 № 1008/18 у частині пункту 49 додатку до цього рішення вже реалізоване та вичерпало свою дію виконанням, а саме шляхом укладення між відповідачами договору купівлі-продажу від 18.06.2018 № 5587-В-С, визнання незаконним і скасування зазначеного рішення у відповідній частині не може забезпечити ефективного захисту прав та інтересів держави, оскільки вимагає спростування в судовому порядку законності укладення договору та повернення спірного майна (аналогічний висновок викладено в пункті 8.15 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21).
При цьому, як свідчить зміст оскаржуваних судових рішень, про що зазначено вище, судами першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних  судових рішеннях надано оцінку законності як рішення Харківської міської ради так і договору купівлі-продажу від 18.06.2018 № 5587-В-С, що узгоджується з наведеними висновками Великої Палати Верховного Суду.
Щодо висновків суду апеляційної стосовно решти  позовних вимог, заявлених у справі, що розглядається, суд касаційної інстанції зазначає таке. 
Спосіб, який обрав позивач для захисту порушених прав держави, не змінює правової природи спору, який виник щодо приватизації спірного майна. Адже в позовній заяві позивач посилається на відповідність обраного ним для захисту прав держави на спірне майно способу шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння, змісту стверджуваного позивачем порушення та забезпечення таким витребуванням на користь держави належного відновлення порушеного права.
Відтак, ураховуючи характер спірних правовідносин, пред`явлення позовної вимоги про витребування майна, як такого, що, на думку позивача, не підлягало приватизації, у тому числі до фізичної особи, не змінює правову природу юридичного спору, тобто спору щодо приватизації спірного майна (подібні висновки наведено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.04.2020 у справі № 182/18/17).
Оскільки спірні правовідносини у справі, що розглядається, виникли у зв`язку з приватизацією комунального майна шляхом його викупу орендарем і припиненням правомочностей держави (територіальної громади міста Харкова) на таке майно та виникненням відповідного обсягу прав у суб`єктів права приватної власності, то і позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора та витребування майна, заявлені прокурором саме у межах спору щодо приватизації спірного майна, не змінюють правову природу юридичного спору, отже суд апеляційної інстанції правомірно відмовив у задоволенні і цих позовних вимог у зв`язка з відмовою в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єкта приватизації з огляду на пропуск позивачем спеціальної позовної давності.
Таким чином, застосування судом апеляційної інстанції до відповідних позовних вимог спеціальної позовної давності спрямовано на забезпечення як юридичної визначеності так і запобігання несправедливості щодо останнього набувача спірного майна порівняно з першим недобросовісним набувачем, щодо позовних вимог до якого застосовано позовну давність та наслідки її спливу.
Суд касаційної інстанції відхиляє посилання скаржника у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду від 09.10.2024 у справі  № 922/3838/21, якою задоволено вимоги про витребування майна, з огляду на встановлені судом обставини недобросовісності як першого так і останнього набувача спірного майна. 
Натомість у справі, що розглядається, судами попередніх інстанцій обставин недобросовісності останнього набувача спірного майна встановлено не було.
При цьому суд касаційної інстанції враховує висновки, наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.04.2020 у справі № 182/18/17 щодо правової природи юридичного спору та заявлених позовних вимог в межах спору про приватизацію майна, позаяк у силу статті 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» саме Велика Палата Верховного Суду є спеціально створеним колегіальним органом Верховного Суду, метою діяльності якого є забезпечення однакового застосування судами норм права.
З урахуванням наведеного, вирішуючи спір, з огляду на предмет і підстави заявленого позову, відповідно до встановлених фактичних обставин справи та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, встановивши обставини порушення прав держави (територіальної громади міста Харкова) щодо спірного майна, незаконно відчуженого в процесі приватизації, про захист якого заявлено позов прокурором, пропуск останнім строку на звернення до суду з відповідними вимогами та не доведення поважності причин пропуску такого строку, суди першої та  апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.
За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Оскарження судових рішень з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №     233/2021/19 зазначено, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими. Відсутність такої подібності зумовлює закриття касаційного провадження.
Прокурор у касаційній скарзі підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, обґрунтував тим, що суди першої та апеляційної інстанцій при вирішенні спору неправильно застосували положення статті 257, 261, частини 5 статті 267 ЦК та не врахували висновків Верховного Суду та Верховного Суду України щодо застосування зазначених норм права при вирішенні спорів у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 14.09.2022 у справі № 367/6105/16-ц, від 11.08.2022 у справі № 910/16586/18, від 07.11.2018 у справі № 372/1036/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 372/2592/15, від 06.06.2018 у справі № 372/1387/13-ц, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 19.04.2017 у справі № 405/4999/15-ц, від 11.02.2020 у справі № 10/5026/995/2012, від 12.04.2017 у справі № 6-1852цс16,  від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 17.10.2018 у справі № 362/44/17, від 20.11.2018 у справі № 372/2592/15-ц, від 20.05.2020 у справі № 310/4139/13, щодо визначення початку перебігу позовної давності, а також щодо врахування сукупності умов для надання особі судового захисту порушеного права у зв`язку з пропуском позовної давності при зверненні до суду.
Так, у зазначених постановах Верховного Суду міститься висновок, який узагальнено зводиться до того, що при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав; за змістом наведеної норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції установив початок перебігу строку позовної давності за позовними вимогами прокурора, обставини обізнаності прокурором  щодо порушення прав держави (територіальної громади міста Харкова) стосовно спірного майна, пропуск прокурором спеціальної позовної давності  для звернення до суду з відповідними вимогами, а також не доведення прокурором обставин, вважати цей строк пропущеним з поважних причин, а відтак дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на пропуск позовної давності.
Таким чином, Верховний Суд зазначає, що наведені судами попередніх інстанцій мотиви та висновки щодо наявності підстав для застосування наслідків спливу позовної давності до вимог прокурора у справі № 922/646/22, а також висновки щодо ненаведення прокурором достатніх аргументів на підтвердження своїх вимог, не суперечать правовим висновкам, викладеним у зазначених скаржником у касаційній скарзі постановах Верховного Суду та Верховного Суду України. Водночас, необхідно зауважити, що обчислення позовної давності для звернення позивача з певним позовом у кожній з наведених скаржником у касаційній скарзі справ, визначався з урахуванням конкретних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, що зумовило прийняття судом відповідного рішення.
Верховний Суд відхиляє доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 11.12.2023 № 947/8885/21, від 06.09.2023 № 910/18489/20, стосовно того, що запровадження на всій території України карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків на строк дії такого карантину, який установлено в Україні з 12.03.2020 і був зупинений 01.07.2023, оскільки за встановлених судом апеляційної інстанції обставин у справі, що розглядається, строк спеціальної позовної давності за вимогами прокурора про визнання оспорюваного договору недійсним, з урахуванням встановлених судом обставин отримання прокурором відповідних доказів на підтвердження порушеного права держави внаслідок приватизації спірного майна, почався 06.02.2019 і сплив 07.05.2019, тобто до введення на території України зазначеного карантину.
Посилання скаржника у касаційній скарзі на неврахування судами попередніх інстанцій при вирішенні спору висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 15.04.2020 у справі № 373/1810/16-ц, щодо застосування статті 388 ЦК, також відхиляються судом касаційної інстанції, оскільки, по-перше, предметом позову у цій справі є вимоги про визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним та витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, тобто спірні правовідносини виникли не з питань приватизації комунального майна, а, по-друге, суд касаційної інстанції постановою від 15.04.2020 у справі № 373/1810/16-ц скасував постанову суду апеляційної інстанції та передав справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки за відсутності встановлення судом фактичних обставин щодо волевиявлення органу місцевого самоврядування на передачу спірної земельної ділянки у приватну власність та правомірності набуття третьою особою права власності на землю, є неможливим вирішити питання щодо законності відчуження останнім цієї земельної ділянки на користь відповідача для застосування положення статті 388 ЦК. 
Тобто у цій справі Верховний Суд скасував постанову суду апеляційної інстанції та передав справу на новий розгляд для з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, отже спір по суті не вирішено, тому зазначене не дає підстави для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій у справі, що розглядається, норм права в контексті підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК.
Посилання прокурора в касаційній скарзі на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, що регулюють інститут позовної давності, без прив`язки до  конкретних обставин справи, що розглядається, не може свідчити про підтвердження прокурором підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, а зміст зазначених скаржником постанов не свідчить про застосування судами попередніх інстанцій у справі, що розглядається, зазначених норм права без урахування висновків, викладених у цих постановах.
З урахуванням встановлених фактичних обставин у справі, що розглядається, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій наведених скаржником норм матеріального права є необґрунтованими, отже, підстава касаційного оскарження судових рішень, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи.
За змістом касаційної скарги Заступника керівника Харківської обласної прокуратури підставою оскарження судових рішень у справі  № 922/646/22 є також приписи пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК, згідно з якими підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.        
Проте Верховний Суд вважає необґрунтованою наведену скаржником підставу касаційного оскарження судового рішення, передбачену пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК.
Як свідчить зміст зазначеної норми, вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися. 
У касаційній скарзі прокурор посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень абз. 2 пункту 2 розділу V «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про приватизацію державного та комунального майна», щодо застосування яких при вирішенні спору у подібних правовідносинах, на думку прокурора, відсутній висновок Верховного Суду.
Разом із тим, як зазначено вище, існує висновок Верховного Суду щодо застосування спеціального скороченого строку позовної давності, визначеного положеннями Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» стосовно позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу у спірних правовідносинах і здійснене судом апеляційної інстанції у справі № 922/646/22 правозастосування з огляду на встановлені у цій справі фактичні обставини, за яких приватизація спірних приміщень хоча і була розпочата до набрання чинності Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна», проте завершувалася вже після набрання чинності зазначеним Законом (тобто після 07.03.2018), такому висновку відповідає. 
Ураховуючи наявність висновку Верховного Суду про застосування положень абз. 2 пункту 2 розділу V «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про приватизацію державного та комунального майна», відсутні підстави для формування висновку Верховного Суду з наведеного скаржником у касаційній скарзі питання.
За таких обставин підстава касаційного оскарження судового рішення, передбачена пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК, не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи.
Доводи, наведені в касаційній скарзі, що стосуються процесу доказування, оцінки доказів судом, фактично спрямовані на спонукання Суду до необхідності переоцінки поданих сторонами доказів і встановлення нових обставин справи, проте відповідно до норм статті 300 ГПК зазначене виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
Інші доводи касаційної скарги не обґрунтовані підставами касаційного оскарження, визначеними частиною 2 статті 287 ГПК, не спростовують наведених висновків та не впливають на них.
Наведене в сукупності виключає можливість задоволення касаційної скарги.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 308 ГПК        суд касаційної інстанції, за результатами розгляду касаційної скарги, має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 309 ГПК передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300    цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Ураховуючи те, що доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права при прийнятті оскаржуваних судових рішень не знайшли свого підтвердження, суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції - без змін. 
Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку    статті 129 ГПК    покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Заступника керівника Харківської обласної прокуратури залишити без задоволення.
2. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 10.10.2024 та рішення Господарського суду Харківської області від 21.10.2022  у справі № 922/646/22 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  суддя          І.С. Берднік

Судді:          В.А. Зуєв 

          О.В. Случ