Дата документу 04.02.2025 Справа № 334/6285/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Є.У.№ 334/6285/23                                 Головуючий у 1-й інстанції: Філіпова І.М. 
Справа № 22-ц/807/457/25                          Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року                                               м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючої:         Кочеткової І.В.,
суддів:         Онищенка Е.А., 
Полякова О.З.,
секретар: Волчанова І.М.,         
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про визнання таким, що не підлягає виконанню, судового наказу, виданого 02 серпня 2023 року Ленінським районним суду м. Запоріжжя, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Мідяний Єгор Олександрович, на ухвалу Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 18 грудня 2024 року,
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2024 року представник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню. 
В обґрунтування заяви зазначав, що у липні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до районного суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з нього аліментів на утримання двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на кожну дитину відповідного віку. 
02 серпня 203 року судовим наказом Ленінського районного суду м. Запоріжжя стягнено з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки від усіх видів доходів щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 28.07.2023 і до досягнення старшої дитини повноліття. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 268,40 грн.
У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до районного суду із заявою про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами. Заявник вказував, що неповнолітні діти на момент подання заяви про видачу судового наказу мешкали та мешкають разом з обома батьками та повністю знаходяться на утриманні батька. До війни сторони разом з дітьми проживали та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . У березні 2022 року у зв`язку з бойовими діями ОСОБА_1 вивіз дружину до укрансько-польського кордону, звідки вона у подальшому виїхала до м. Ла Тур-де-Пе, Швейцарія. У подальшому У липні 2022 року ОСОБА_1 приєднався до родини у Швейцарії. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 з 25.07.2022 проживає за адресою: Авеню де Бель-Ейр 93 1814 м. Ля Тур-де-Пе, прибув з м. Запоріжжя, Україна 25.07.2022. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 також зареєстровані за вказаною адресою з 14.03.2022. Отже станом на 17.08.2023 діти проживають разом з батьком та знаходяться на його утриманні. Крім того, відповідно до Рішення про отримання допомоги сім`ям з дітьми від 08.05.2023 ОСОБА_1 отримує щомісячну допомогу у розмірі 300 швейцарських франків на кожну дитину. ОСОБА_2 .Ю звертаючись з заявою про видачу судового наказу, приховала, що діти проживають разом з батьком та знаходяться на його утриманні, вказуючи, що після розірвання шлюбу діти будуть проживати разом з матір`ю. 
Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03.10.2023 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу відмовлено. 
За результатами апеляційного та касаційного перегляду, вказана ухвала Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 03.10.2023 та постанова Запорізького апеляційного суду від 12.12.2023 залишені без змін.
Наразі заявник вказує, що стягувач ОСОБА_2 при подачі заяви про видачу судового наказу приховала той факт, що з 14.03.2022 по теперішній час проживає у Швейцарії. Боржник також з 25.07.2022 по теперішній час мешкає у Швейцарії. Отже, обидві сторони на момент звернення з заявою до суду мешкали за межами України і підсудність справи повинні визначатися відповідно до ст. 29 ЦПК України. 
Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.
Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Мідяний Є.О., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, його заяву задовольнити та визнати судовий наказ таким, що не підлягає виконанню.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доводам його заяви та наданим доказам, що слугувало в подальшому постановленню ухвали з порушенням норм процесуального права, адже проживання сторін по справі на території Швейцарії є підставою звернення із клопотанням про визначення підсудності в порядку статті 29 ЦПК України.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, ОСОБА_2 та її захисник Богач А.О. отримали копії апеляційної скарги та ухвал про відкриття апеляційного провадження 07.01.2025 та 09.01.2025 (а.с.12,129,130,132). Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не заважає її розгляду за наявними матеріали справи.
Окрім того, ОСОБА_2 та її представник Богач А.О. повідомлені про апеляційний розгляд своєчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи (а.с.133,134).
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи адвоката Мідяного Є.О., який підтримав апеляційну скаргу і просив про її задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.
Відповідно статті 375 ЦП К України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, 02.08.2023 Ленінським районним судом м. Запоріжжя було постановлено судовий наказ №334/6285/23 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28.07.2023 і до досягнення старшої дитини повноліття.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03.10.2023, залишеною без змін Постановою Запорізького апеляційного суду від 03.10.2023 та постановою Верховного Суду від 01.03.22024, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу відмовлено. 
Відмовляючи у задоволені заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив із її необґрунтованості та недоведеності.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Статтею 160 ЦПК України визначено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо: заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.
Статтями 183 та 184 СК України визначено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів.
Отже, сімейним та процесуальним законодавством визначено, що право вимоги про стягнення аліментів на підставі судового наказу належить тому з батьків або іншому законному її представнику, з яким проживає дитина.
Процесуальний порядок перегляду питань за судовим наказом про стягнення аліментів для боржника визначений також статтею 173 ЦПК України, згідно із якою суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Таким чином підставою для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, є помилка при його видачі або припинення обов`язку за правомірно виданим виконавчим документом.
При цьому подання заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не може бути пов`язане із оспоренням такого судового рішення по суті заявлених вимог, адже визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, належить до процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень, тобто, рішень, які набрали законної сили та підлягають виконанню у примусовому порядку.
У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №2-4671/11 зазначено, що підстави визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, прийнято поділяти на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання й інші, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.
Таким чином, до підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа; або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.
Враховуючи імперативні приписи статті 129-1 Конституції України, статті 18 ЦПК України щодо обов`язковості виконання судового рішення, що набрало законної сили, положення статті 432 ЦПК України визначає можливість визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, лише за наявності для цього безумовних і безспірних підстав.
Як на підставу для визнання означеного судового наказу таким, що не підлягає виконання, ОСОБА_1 вказує про порушення судом норм процесуального права, порушення судом правил підсудності, оскільки заявниця і боржник проживають разом із дітьми у Швейцарії, а не за місцем реєстрації в Україні. Окрім того, ОСОБА_2 порушувала питання про стягнення аліментів не тільки на території України, а й у Швейцарії, про що змовчала.
Відповідно до ст. 162 ЦПК України, заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом. 
Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Згідно ч.1 ст. 28 ЦПК України, позови про стягнення аліментів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.
Одними з характерних ознак наказного провадження є: спрощеність, оскільки має місце «урізана» цивільна процесуальна форма; на нього не поширюються принципи гласності, усності, безпосередності, змагальності; відсутність стадійності цивільного процесу; судовий наказ видається за відсутності сторін, та документарна видача судового наказу здійснюється лише на підставі безспірних письмових доказів, поданих заявником.
Судом першої інстанції у встановленому законом порядку було отримано інформацію про зареєстроване місце проживання боржника ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 також не заперечує той факт, що його місце реєстрації є АДРЕСА_1 та зазначає, що їх сім`я виїхала з України до Швейцарії саме у зв`язку із воєнним станом.
Вказане свідчить про дотримання судом першої інстанції правил підсудності.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, оскільки боржник ОСОБА_1 не довів тих обставин, що судовий наказ, як він вважає, було видано помилково або існують інші причини припинення зобов`язань боржником.
Враховуючи наведені вище норми законодавства та встановлені у справі обставини, колегія суддів доходить висновку про відсутність порушень норм матеріального та/або процесуального права при вирішенні судом першої інстанції заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу про стягнення аліментів таким, що не підлягає виконанню, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення даного питання, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення – залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 263, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Мідяний Єгор Олександрович, залишити без задоволення.
Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2024 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України. 
Повний текст постанови складено 04 лютого 2025 року.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: Е.А. Онищенко
       
О.З. Поляков