Справа № 344/9612/23 
Провадження № 22-ц/4808/71/25 
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 лютого 2025 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої                        Томин О.О.
суддів:                                Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,
за участю секретаря        Струтинської Д.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – адвоката Добрянського Ігоря Васильовича, апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 07 жовтня 2024 року, ухвалене в складі судді Домбровської Г.В. в м. Івано-Франківську, повний текст якого складено 14 жовтня 2024 року, у справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_2 до Державної іпотечної установи, треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , про визнання поруки припиненою та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Державної іпотечної установи, треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , про визнання поруки припиненою,
в с т а н о в и в:
У травні 2023 року Державна іпотечна установа звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення солідарно з відповідачів заборгованості в сумі 640209,42 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що у зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_3 умов укладеного між нею та ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» Кредитного договору №1044pv-06 від 29.08.2006 року, правонаступником вимог за яким є Державна іпотечна установа (на підставі Договору відступлення права вимоги №17/4-В від 11 лютого 2015 року), утворилася заборгованість у загальному розмірі 640209,42 грн., з яких: 17953,18 доларів США (еквівалент 391785,05 грн.) – заборгованість по сумі основного боргу; 248424,37 грн. – прострочена заборгованість по відсотках за користування кредитом.
З метою забезпечення належного виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань за вищевказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 29.08.2006 року укладено договори поруки, за умовами яких поручителі зобов`язалися відповідати перед кредитором як солідарні боржники.
Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до суду зустрічні позови про визнання припиненою поруки за Договором поруки від 29.08.2006 року, укладеним між ОСОБА_1 та Банк «Фінанси та Кредит», ТОВ за зобов`язаннями ОСОБА_3 за Кредитним договором №1044pv-06 від 29.08.2006 року та визнання припиненою поруки за Договором поруки від 29.08.2006 року, укладеним між ОСОБА_2 та Банк «Фінанси та Кредит», ТОВ за зобов`язаннями ОСОБА_3 за Кредитним договором №1044pv-06 від 29.08.2006 року відповідно.
Зустрічні позовні заяви мотивовано тим, що, на думку вказаних відповідачів, порука за укладеними ними з банком договорами припинилася на підставі пункту 5.1 оскаржуваних договорів поруки та ч. 4 ст. 559 ЦК України, а саме – у зв`язку з непред`явленням кредитором протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов`язання за Кредитним договором №1044pv-06 від 29.08.2006 року позовних вимог до поручителів.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 14 вересня 2023 року зустрічні позовні заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_1 прийняті до сумісного розгляду з первісним позовом Державної іпотечної установи.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 07 жовтня 2024 року позов Державної іпотечної установи до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за Кредитним договором №1044pv-06 від 29.08.2006 року за період з 02.04.2017 року по 29.08.2021 року в сумі 640209,42 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Державної іпотечної установи, треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , про визнання поруки припиненою відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Державної іпотечної установи, треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , про визнання поруки припиненою відмовлено.
На вказане судове рішення представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – адвокат Добрянський І.В., а також ОСОБА_3 подали апеляційні скарги.
Адвокат Добрянський І.В. в апеляційних скаргах, поданих в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посилається на порушення норм матеріального права.
Зазначає, що ОСОБА_3 перестала виконувати зобов`язання за кредитним договором з лютого 2014 року. 11.02.2015 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (первісний кредитор) та Державною іпотечною установою (новий кредитор) укладено Договір відступлення права вимоги №17/4-В, відповідно до якого первісний кредитор відступив, а новий кредитор набув всі права вимоги за кредитним договором та договорами поруки.
Позивач звернувся до суду з вимогою стягнення заборгованості по кредитному договору 23 травня 2023 року.
Вказує, що аналіз судової практики судових рішень, прийнятих Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в аналогічних справах, свідчить про те, що суд касаційної інстанції дотримується єдиної правової позиції, що строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.
На думку скаржника, враховуючи ст. 559 ЦК України, висновки Великої Палати Верховного Суду, а також висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2662цс15, з якими погодилась Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 серпня 2018 року у справі №2-1169/11 та судову практику Верховного Суду в аналогічних справах, суд першої інстанції мав дійти висновку про припинення поруки.
Також зазначає, що суд неправильно застосував положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COV1D-19), Розділу XII «Прикінцевих положень» ЦПК України щодо правовідносин сторін, які тривали в період з лютого 2014 року (дата припинення виконання боржником зобов`язань за договором) до 01.10.2019 року (дата припинення поруки), адже вказані норми на правовідносини, які виникли в цей період не поширюються.
Вказує, що посилання суду першої інстанції на правові позиції Верховного Суду, висловлені у постанові від 19.06.2024 року у справі №489/3612/22, постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.09.2023 року у справі №910/18489/20 та від 22.12.2023 року у справі №462/5579/16-ц є помилковим, адже у вказаних справах викладені висновки щодо інших, не подібних правовідносин.
Просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення в солідарному порядку заборгованості з поручителів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Державної іпотечної установи скасувати.
ОСОБА_3 у поданій нею апеляційній скарзі зазначає, що Державна іпотечна установа є небанківською фінансовою установою, в якої відсутня ліцензія Національного банку України на здійснення валютних операцій, а відтак не могла та не може здійснювати валютні операції, зокрема, пов`язані з правом вимоги і пов`язаних з цим зобов`язань, предметом яких є валютні цінності між резидентами, нерезидентами.
Також зазначає, що зважаючи на те, що повернення коштів за кредитним договором проводиться щомісячними платежами до 10 числа кожного місяця, відповідач після укладення договору відступлення права вимоги зобов`язаний був сплачувати на користь позивача щомісячні платежі у розмірі 303,73 доларів США в еквіваленті до гривні розраховані станом на кожне 10 число місяця. Однак, суд першої інстанції цю обставину проігнорував.
Вважає, що суд не врахував, що згідно матеріалів справи станом на 11.02.2015 року (момент укладення договору відступлення права вимоги) строк позовної давності до частини боргу, право вимоги на який позивач набув за цим договором, уже пройшов. Більше того, судом не встановлено, коли саме відповідачем було припинено сплату коштів по спірному кредитному договору, від чого і залежить розрахунок строку позовної давності, адже у суму заборгованості по кредитному договору - 391785,05 грн. входять і платежі, строк позовної давності до яких пройшов.
Також суд першої інстанції, задовольнивши позовні вимоги позивача щодо стягнення суми заборгованості в розмірі 640209,42 грн. (за період з 17.09.2015 року по 29.08.2021 року), не врахував, що попередньо в рішенні зазначив, що за період з 17.09.2015 року по 02.04.2017 року слід застосувати строк позовної давності, а отже сума заборгованості за вищезгаданий період не підлягає стягненню.
На думку скаржника, розрахунок судом заборгованості по кредиту без врахування вказаних обставин є порушенням норм матеріального права.
Відзив на апеляційні скарги до суду апеляційної інстанції не надходив.
Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – адвокат Добрянський І.В. доводи та вимоги апеляційних скарг підтримав.
Апелянт ОСОБА_3 , представник позивача в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, повідомлялися про дату, час ті місце розгляду справи належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, строків розгляду апеляційної скарги колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності вказаних учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – адвоката Добрянського І.В., дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 29 серпня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір №1044 pv-06, відповідно до п. 2.1 якого банк надав позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредит у розмірі 26000,00 доларів США з оплатою по процентній ставці 11,5% річних (т. 1, а.с. 9-13).
Згідно пункту 3.2 Кредитного договору позичальник зобов`язувався повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, до 29 серпня 2021 року. Погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок. Позичальник зобов`язувався щомісяця в термін до 10 числа здійснювати погашення заборгованості по кредитних ресурсах у складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого за цим Договором становить 303,73 доларів США. У складі ануїтетного платежу також сплачуються проценти за користування кредитними ресурсами.
Відповідно до пункту 4.3 Кредитного договору позичальник сплачує проценти щомісяця у термін до 10 числа кожного місяця, у розмірі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого встановлений п. 3.2 цього договору. У зазначений термін сплачуються проценти, нараховані за попередній календарний місяць.
В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором №1044 pv-06 від 29 серпня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит» (кредитор), ОСОБА_3 (позичальник) та ОСОБА_1 (поручитель) було укладено Договір поруки від 29 серпня 2006 року, відповідно до умов якого поручитель зобов`язувався перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за Кредитним договором №1044 pv-06 від 29 серпня 2006 року (т. 1, а.с. 17-19).
Також в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором №1044 pv-06 від 29 серпня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит» (кредитор), ОСОБА_3 (позичальник) та ОСОБА_2 (поручитель) було укладено Договір поруки від 29 серпня 2006 року, відповідно до умов якого поручитель зобов`язувався перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за Кредитним договором №1044 pv-06 від 29 серпня 2006 року (т. 1, а.с. 20-22).
Як підтверджується копією заяви на отримання кредиту від 23.08.2006 року, Розпорядження сектору ОС РБ про видачу кредиту від 29.08.2006 року, Виписки по особовому рахунку за період з 29.08.2006 року по 14 лютого 2014 року позичальник ОСОБА_3 29.08.2006 року отримала кредит в сумі 26000,00 доларів США на купівлю однокімнатної квартири; частково погашала кредит та проценти за договором. Припинення виконання боржником зобов`язань за договором – лютий 2014 року (т. 1, а.с. 15-16, т. 2, а.с. 51-193).
11.02.2015 року між Державною іпотечною установою (новий кредитор) та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (первісний кредитор) укладено Договір відступлення права вимоги №17/4-В з метою реалізації порядку звернення стягнення на майнові права відповідно до Договору застави майнових прав №17/4-З від 11.02.2015 року, відповідно до якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває всі права вимоги за договорами (кредитними, іпотеки, поруки тощо), вказаними у додатках до цього Договору (т. 1, а.с. 36-39).
В Додатку №1 до Договору відступлення права вимоги під №554 міститься посилання на кредитні зобов`язання ОСОБА_3 за Кредитним договором №1044 pv-06 від 29 серпня 2006 року (т. 1, а.с. 40-43).
20.10.2015 року на адресу позичальника Державною іпотечною установою було направлено повідомлення про відступлення права вимоги (т. 1, а.с. 46-49).
Згідно копії Довідки про залишки по іпотечних кредитах, що були надані в забезпечення Державній іпотечній установі, залишок основних зобов`язань боржника ( ОСОБА_3 ) у валюті кредиту станом на 17.09.2015 року становить 17953,18 доларів США (у гривневому еквіваленті станом на 17.09.2015 року – 391785,05 грн.) (т. 1, а.с. 26).
Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованість ОСОБА_3 за Кредитним договором №1044 pv-06 від 29 серпня 2006 року складає 640209,42 грн., з яких: 391785,05 грн. - сума основного боргу, 248424,37 грн. – прострочені відсотки за користування кредитом за період з 17.09.2025 року по 29.08.2021 року) (т. 1, а.с. 27-28).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши позичальнику кредит в розмірі 26000,00 доларів США. Натомість, позичальник ОСОБА_3 зобов`язання за кредитним договором виконувала неналежно, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, і відсутність такої чи інший розмір суду не довела. З урахуванням положень пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року №540-IX, який набрав чинності 02.04.2020 року, і яким відповідні строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), строків позовної давності у спірних правовідносинах стягнення заборгованості повинно відбуватися за період з 02.04.2017 року по 29.08.2021 року. І за підрахунками суду, виходячи з положень пункту 3.2 Кредитного договору від 29.08.2006 року щодо розміру щомісячного ануїтетного платежу, який повинен був сплачуватися ОСОБА_3 щомісячно на погашення заборгованості за кредитним договором, визначений сторонами у 303,73 доларів США (у складі якого вже включено відсотки), заборгованість ОСОБА_3 становить: 303,73 долари США х 53 місяці (з 02.04.2017 року по 29.08.2021 року) = 16097,69 доларів США, що в еквіваленті до офіційного курсу гривні, встановленого НБУ станом на час винесення рішення 07.10.2024 року (41,1859 грн. за 1 долар США) становить 662997,85 грн. В той же час, оскільки в позовній заяві позивачем розмір позовних вимог визначено у 640209,42 грн., суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, вважав за необхідне стягнути саме таку суму, яку просить позивач, тобто 640209,42 грн. При цьому позивачем не пропущено визначений законом строк на звернення з вимогою до поручителів, оскільки у спірних правовідносинах строк виконання зобов`язання ОСОБА_3 за кредитом (29.08.2021 року) настав вже після набрання чинності Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину (02.04.2020 року), отже передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк вважається продовженим на період дії карантину. А заявлені поручителями – відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зустрічні позови про визнання поруки припиненою в рамках позову Державної іпотечної установи до відповідачів про стягнення боргу в солідарному порядку з позичальника та поручителів – є неналежним способом захисту, а тому задоволенню не підлягають з цих підстав.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками місцевого суду, з огляду на наступне.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628.1475.19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».
У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №753.8671.21 (провадження №61-550св22) зазначено, що «кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду».
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
При цьому згідно статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 543 ЦК України кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою як одним із видів забезпечення виконання зобов`язання (частина перша статті 546 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Згідно з частиною першою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджується, що 29 серпня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступником якого є позивач) та ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір №1044 pv-06, відповідно до умов якого банк надав позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності на строк до 29 серпня 2021 року кредит у розмірі 26000,00 доларів США з оплатою по процентній ставці 11,5% річних. Однак остання належним чином зобов`язань за цим договором не виконувала, внаслідок чого виникла заборгованість.
І відповідачі по справі цих обставин не спростували і не заперечили.
Також не заперечено факт укладення в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором №1044 pv-06 від 29 серпня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 29 серпня 2006 року договорів поруки.
Отже суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором перед позивачем.
Що стосується доводів апеляційних скарг щодо припинення поруки, розміру заборгованості і необхідності застосування строків позовної давності, врахування того, що погашення заборгованості по кредитних ресурсах здійснювалося у складі щомісячного платежу, то апеляційний суд зазначає наступне.
Як зазначено в постанові Верховного Суду від 19 червня 2024 року у справі №489/3612/22 (провадження №61-2856св24), необхідно звернути увагу, що умови договору про дію поруки до повного виконання зобов`язань боржника не свідчать, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 24 вересня 2014 року у справі №6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі №6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі №6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі №6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі №6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі №644/6558/15-ц, а також Великої Палати Верховного Суду в постановах від 22 серпня 2018 року у справі №2-1169/11 (провадження №14-265цс18), від 27 березня 2019 року у справі №200/15135/14-ц (провадження №14-23цс19)).
З аналізу частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок, що строк поруки відноситься до преклюзивних, це строк існування самого зобов`язання поруки, а застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов`язання.
Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.
Такі висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 27 березня 2019 року у справі №200/15135/14-ц (провадження №14-23цс19).
Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.
З огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) на всій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню корона вірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.
Законом України №530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).
Законом України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Такі висновки Верховний Суд України виклав у постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2662 цс 15, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 серпня 2018 року у справі №2-1169/11 (провадження №14-265цс18).
Отже, у пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року №540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають відповідні строки, у тому числі передбачені положеннями статті 559 ЦК України. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».
Враховуючи викладене, те, що у спірних правовідносинах строк виконання зобов`язання ОСОБА_3 за кредитом (29.08.2021 року) настав вже після набрання чинності Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину, місцевий суд прийшов до правильного висновку про те, що передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк вважається продовженим на період дії карантину, і відхилив доводи поручителів про припинення поруки за укладеними ними договорами поруки.
Відповідачем ОСОБА_3 було подано до суду першої інстанції заяву про застосування строків позовної давності щодо частини позовних вимог за період з 17.05.2015 року по 22.05.2020 року.
Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року по справі №910/18560/16 (провадження №12-143гс18) сказано, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними.
Виходячи з наведеного, позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю.
Вказана позиція була підтверджена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08 лютого 2019 року в рамках справи №904/3280/18 (ЄДРСРУ №79718705).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18) відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі №6-249цс15, та зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу».
Оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати до 10 числа кожного календарного місяця, то з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника.
Разом з тим, суд вірно врахував положення пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року №540-IX, який набрав чинності 02.04.2020 року, і яким відповідні строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та визначив, що у спірних правовідносинах позивачем не пропущено позовну давність на заборгованість, яка виникла в період з квітня 2017 року по 29 серпня 2021 року.
Відповідно до п. 3.2 Кредитного договору позичальник зобов`язувався щомісяця в термін до 10 числа здійснювати погашення заборгованості по кредитних ресурсах у складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого за цим Договором становить 303,73 доларів США, у складі якого також сплачуються проценти за користування кредитними ресурсами.
Тому судом вірно обчислено суму боргу за період з 02.04.2017 року по 29.08.2021 року: 303,73 долари США х 53 місяці = 16097,69 доларів США, що в еквіваленті до офіційного курсу гривні, встановленого НБУ станом на час винесення рішення становить 662997,85 грн.
А посилання апелянта ОСОБА_3 на те, що суд включив до стягнення заборгованість за період з 17.09.2015 року по 02.04.2017 року, є безпідставними. В задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за період з 17.09.2015 року по 02.04.2017 року суд відмовив у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
Також апеляційний суд не бере до уваги доводи апелянтів про те, що місцевий суд вийшов за межі позовних вимог. Оскільки судом враховано, що позивач у позовній заяві просив стягнути суму боргу у перерахунку на гривні в сумі 640209,42 грн. Відтак, суд стягнув саме таку суму.
Крім того, судом вірно відмовлено у задоволенні зустрічних позовів у зв`язку з обранням неналежного способу захисту, а доводам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо припинення поруки надана оцінка при розгляді первісних позовних вимог кредитора (його правонаступника) про стягнення заборгованості.
Щодо твердження ОСОБА_3 у поданій нею апеляційній скарзі про те, що Державна іпотечна установа є небанківською фінансовою установою, в якої відсутня ліцензія Національного банку України на здійснення валютних операцій, то суд зазначає, що, враховуючи те, що вартість прав за договором відступлення визначена у національній грошовій одиниці - гривні, позивач заявив вимогу про стягнення заборгованості саме у гривнях, а не в доларах США.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України).
Отже, доводи апеляційних скарги не спростовують правильності рішення суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції, який належним чином дослідив та оцінив подані сторонами докази, правильно застосував норми матеріального і процесуального права.
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування по доводах апеляційних скарг відсутні.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційні скарги представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – адвоката Добрянського Ігоря Васильовича, апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 07 жовтня 2024 року - без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – адвоката Добрянського Ігоря Васильовича, апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 07 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
       
Головуюча:                                                                О.О. Томин
Судді:                                                                        І.В. Бойчук
                                                                               О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 05 березня 2025 року.