КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №369/132/24                                                                                     Головуючий у І інстанції - Фінагеєва І.О.
апеляційне провадження №22-ц/824/4427/2025                                       Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
04 лютого 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А., 
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Державного підприємства «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 вересня 2024 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - 
 
установив:
 
У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Позов обґрунтовував тим, що 10 червня 2014 року його було прийнято на роботу на посаду охоронника служби безпеки відділення «Музичі» до ДП «Науково дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» на підставі наказу №63-к від 10 червня 2014 року.
30 квітня 2021 року його було переведено на посаду охоронника відділу охорони дільниці «Совки-Музичі» на підставі наказу №154-к від 27 квітня 2021 року. 
01 травня 2023 року його було звільнено із займаної посади за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України відповідно до наказу №26-к від 26 квітня 2023 року та зроблено відповідний запис у його трудовій книжці.
Зазначав, що відповідач не здійснив з ним розрахунок у день звільнення, хоча мав зробити нарахування заробітної плати з червня 2022 року по дату звільнення. 
Вказував, що за вказаний період ним повністю не отримувалась заробітна плата, а відповідач лише обіцяв найближчим часом розрахуватись в повному обсязі. 
Так, оскільки відповідач неправомірно відмовився виплачувати нараховану заробітну плату в день звільнення, він вважав, що стягненню з відповідача підлягає сума заробітку з червня 2022 року по дату звільнення 01 травня 2023 року в розмірі 106921,18 грн.
Крім того, посилаючись на ст. 117 КЗпП, вважав за необхідне стягнути з відповідача на свою користь суму середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.
Просив суд, стягнути з ДП «Науково дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» на свою користь заробітну плату у сумі 106921, 18 грн.
Стягнути з ДП «Науково дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» на свою користь суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 74674, 97 грн.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 вересня 2024 року зазначений вище позов задоволено частково.
 Стягнуто з ДП «Науково дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» на користь ОСОБА_1 заробітну плату у сумі 77159, 30 грн. 
Стягнуто з ДП «Науково дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» на користь держави судовий збір у розмірі 1211, 20 грн. 
В іншій частині позову відмовлено.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням в частині задоволених позовних вимог, ДП «Науково дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» подало апеляційну скаргу, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначило, що 01 травня 2023 року позивача було звільнено з посади, видано наказ про звільнення №26-к від 26 квітня 2023 року, про що ОСОБА_1 зроблено відповідну відмітку (поставлено дату та підпис). 
У даному наказі зазначалося про виплату ОСОБА_1 компенсації за 14 календарних днів невикористаної відпустки та за 123 календарних дні невикористаної щорічної відпустки. 
Тобто, позивач був обізнаний про виплати, які має отримати після звільнення, проте, у визначений ст. 233 КЗпП України строк, до суду не звернувся. 
Звернення до суду відбулось з пропуском строку, встановленого ст. 233 КЗпП України.
Вказувало, що суд першої інстанції погодився з тим, що позивачем було пропущено строк звернення до суду з позовом та врахував дані обставини, щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, проте, дані положення не було застосовано, щодо позовних вимог про стягнення заробітної плати.
Крім того, зазначило, що вирішуючи спір у частині стягнення заборгованості по заробітній платі, судом не було враховано, що сума, яка підлягає стягненню, стягується з роботодавця без утримання податків й інших обов`язкових платежів, про що зазначається в резолютивній частині рішення суду.
Проте, вказаного судом першої інстанції дотримано не було, судом ухвалено рішення про стягнення суми коштів, без вказівки, що така сума стягуються без утримання податку й інших обов`язкових платежів. 
Відсутність зазначення вказаного обов`язкового реквізиту в резолютивній частині рішення суду обґрунтовано призводить до неправомірного, завищеного стягнення коштів з Підприємства.
Просило суд, скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 вересня 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_1 подав відзив, в обґрунтування якого зазначив, що суд першої інстанції у повному обсязі дослідив доводи відповідача, викладені ним у відзиві на апеляційну скаргу, щодо дотримання ним,  ОСОБА_1 , строків звернення до суду, надав їм правову оцінку, та частково задовольнив позовні вимоги.
Зауважує, що висновки, щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду, на які посилається апелянт, щодо неправомірного, завищеного стягнення коштів з ДП «Науково дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» не стосуються даної справи, оскільки містять інші підстави та предмет позову, відмінні від підстав та предмета спору у даній справі.
Просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 вересня 2024 року залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав. 
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Судом першої інстанції встановлено, що 10 червня 2014 року позивача було прийнято на роботу на посаду охоронника служби безпеки відділення «Музичі» до ДП «Науково дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» на підставі наказу №63-к від 10 червня 2014 року.
30 квітня 2021 року позивача було переведено на посаду охоронника відділу охорони дільниці «Совки-Музичі» на підставі наказу №154-к від 27 квітня 2021 року.
01 травня 2023 року позивача було звільнено із займаної посади за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України відповідно до наказу №26-к від 26 квітня 2023 року.
Вказані обставини підтверджуються відповідними записами в трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 .
З наказом ознайомлений та копію наказу ОСОБА_1 отримав 01 травня 2023 року, про що свідчить його власноручний підпис.
Відповідно до звернення ОСОБА_1 від 25 грудня 2023 року до ДП «Науково дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця», він просив виплатити йому заробітну плату за період з червня 2022 року по дату звільнення у розмірі 106921,18 грн. не пізніше наступного дня після отримання вказаного звернення.
 Як встановлено судом з довідки про доходи, виданої ДП «НДВА «Пуща-Водиця» ОСОБА_1 28 листопада 2023 року, загальна сума нарахованої заробітної плати (доходу) за період: з червня 2022 року по травень 2023 року з урахуванням податків становить 148491,03 грн., до виплати підлягають 106921,18 грн.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з позовом ОСОБА_1 звернувся у січні 2024 року, тобто, із значним пропуском строку, встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України, а тому, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
У наведеній частині рішення суду першої інстанції ніким не оскаржується та не є предметом апеляційного перегляду.
Разом з тим, суд першої інстанції зазначив, що у відповідача існує невиплачена заборгованість по сплаті заробітної плати за період з червня 2022 року по день звільнення.
Проте, ДП «НДВА «Пуща-Водиця», за період розгляду справи в суді, здійснювало виплату заробітної плати ОСОБА_1 , що підтверджується копією виписки про рух коштів по рахунку за період з 01 січня 2023 року по 22 серпня 2024 року.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що ДП «НДВА «Пуща-Водиця» має заборгованість по виплаті заробітної плати перед позивачем у загальному розмірі 77159,30 грн. (106921,18 грн. - (7750,25 грн. + 2 11,63 грн. + 7000 грн. + 7000 грн. + 5700 грн.) = 77159,30 грн., яка і підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 .
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.
За змістом ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється.
Частиною 1 ст. 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.
У рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі №1-13/2013, щодо тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону №108/95-ВР Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано в законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
Тобто Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання працівником трудової функції не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу.
Таким чином, матеріалами справи підтверджено порушення трудових прав ОСОБА_1 , з яким під час звільнення не було проведено повного розрахунку, а тому, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що з відповідача, за період з червня 2022 року по травень 2023 року, на користь позивача підлягає стягненню невиплачена заробітна плата.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом помилково ухвалено рішення про стягнення з відповідача суми коштів без вказівки, що такі суми стягуються без утримання податків й інших обов`язкових платежів, що, на думку скаржника, призводить до неправомірного, завищеного стягнення коштів з відповідача, тобто судом невірно визначено суму заборгованості по заробітній платі, колегією суддів відхиляються, як необґрунтовані, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Нормами п.171.1 ст.171 та 14.1.180 ст.14 Податкового Кодексу України та ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України, і суди не є суб`єктами, уповноваженими надавати тлумачення вимог чинного законодавства.
Згідно з п. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.
При цьому, відповідно до підпункту 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 ПК України.
Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі №9901/407/19 зроблено наступні висновки: суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.
Системний аналіз наведених норм та правових позицій Великої Палати Верховного Суду дає підстави для висновку, що сума, присуджена до стягнення за рішенням суду, зазначається без віднімання сум податків і зборів. Останні підлягають нарахуванню роботодавцем під час виконання відповідного судового рішення, унаслідок чого виплачена працівнику сума зменшується на суму податків і зборів.
Таким чином, не зазначення у резолютивній частині судового рішення про те, що сума, присуджена до стягнення за рішенням суду, зазначається без віднімання сум податків і зборів, не свідчить про незаконність такого рішення суду та не може бути підставою для його скасування та відмови у задоволенні позовних вимог, зважаючи на цілковиту законність вимоги позивача про стягнення належної йому від відповідача нарахованої, але не виплаченої, заробітної плати.
Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що вимоги позивача про стягнення заробітної плати подані з пропуском строку, встановленого ч. 3 ст. 233 КЗпП України, у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду, то колегія суддів з цього приводу звертає увагу на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини 1 і 2 ст. 233 КЗпП України викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Як вбачається з матеріалів справи 01 травня 2023 року позивача було звільнено із займаної посади за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України відповідно до наказу №26-к від 26 квітня 2023 року.
З наказом ознайомлений та копію наказу ОСОБА_1 отримав 01 травня 2023 року.
Проте, як вбачається з матеріалів справи, 28 листопада 2023 року ОСОБА_1 отримав довідку про доходи, яку було складено та видано ДП «НДВА «Пуща-Водиця».
Отже, встановлено, що позивач отримав письмову довідку про суми заборгованості відповідача по заробітній платі при звільненні, лише 28 листопада 2023 року, а отже строк для подання позову про стягнення заборгованості позивачем не пропущений.
Таким чином, доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим доказам та обґрунтовано дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -  
  
постановив:
 
Апеляційну скаргу Державного підприємства «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 вересня 2024 року залишити без змін.
Поновити дію рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 вересня 2024 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 06 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

С.О. Журба