ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
22 січня 2025 року
м. Київ
справа № 441/1100/16
провадження № 51-4008км24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                                     ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                           ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Городоцького районного суду Львівської області від 14 грудня 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 17 травня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015140000000074 від 23 січня 2015 року, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Городка Львівської області, який проживає за адресою:   АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Городоцького районного суду Львівської області від 14 грудня 2023 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України останнього звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Вирішено питання щодо цивільного позову, процесуальних витрат та речових доказів.
Відповідно до встановлених судом фактичних обставин, які детально викладено у вироку, 23 січня 2015 року о 09:15 ОСОБА_6 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ-21043», реєстраційний номер НОМЕР_1 , із причепом «ШЗК», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухаючись автомобільною дорогою сполученням «Львів-Шегині» у напрямку до м. Львова, при проїзді її ділянки в районі 32 км+600м проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не врахував дорожню обстановку та стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним разом з причепом із вантажем, виїхав на зустрічну смугу руху, та скоїв зіткнення із автобусом марки «IVECO», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_7 , чим порушив вимоги Р. 1 п. 1.5, Р. 2 п.2.3 "б", п. 2.3 "д", Р. 10 п. 10.1, Р. 13 п. 13.1, Р. 16 п. 16.13, Р. 34 (дорожня розмітка 1.1) Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), внаслідок чого пасажир автомобіля марки «ВАЗ-21043», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження, які спричинили його смерть.
Львівський апеляційний суд ухвалою від 17 травня 2024 року апеляційні скарги прокурора ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_6  залишив без задоволення, а вирок Городоцького районного суду Львівської області від 14 грудня 2023 року- без змін.
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги
У касаційній скарзі засуджений   ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що:
·        йому не були відкриті матеріали досудового розслідування в порядку ст. 290 Кримінального процесуального кодексу (далі - КПК України). Вказує, що слідчий вмовив його написати заяву про відмову від адвоката та склав неправдивий рапорт про це, що порушило його право на захист;
·        надаючи власну оцінку показанням свідків у справі, стверджує, що у ході судового розгляду вони надавали неправдиві показання. Крім того, суди належним чином не дотрималися приписів ст. 94 КПК України та не врахували показання, надані свідком ОСОБА_7 на стадії досудового розслідування. Зауважує, що викладені у вироку показання свідка  ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не відповідають показанням, які останні надавали під час судового розгляду. Наголошує, що свідок ОСОБА_12 є слідчим, а тому зацікавлений в обвинуваченні ОСОБА_6 ;
·        у судових рішеннях не зазначено, за яких обставин речові докази були долучені до матеріалів провадження;
·        протоколи слідчих експериментів від 10 березня 2015 року є сфальсифікованими, а висновок автотехнічної експертизи № 1220 від 02 лютого 2016 року є недопустимим доказом, оскільки він є похідним від вказаної слідчої дії. Стверджує, що ця експертиза проводилася без постанови слідчого, а також, що експерту не надавалися матеріали кримінального провадження;
·        наявні у справі висновки судових експертів є недопустимими доказами в силу ч. 2 ст. 69 КПК України, оскільки проведені науково-дослідним криміналістичним центром, який є установою одного відомства зі слідчими підрозділами;
·        висновки автотехнічних експертиз № 1/74 від 16 березня 2015 року та № 1/75 від 13 березня 2016 року є недопустимими доказами, оскільки показання експерта ОСОБА_13 , який проводив вказані дослідження, та показання ОСОБА_12 щодо огляду автобуса «IVECO» є суперечливими. Зазначає, що експерт ОСОБА_13 та експерт ОСОБА_9 не могли здійснити огляд цього автобуса, тому що на момент проведення досліджень він був у розібраному стані;
·        протокол огляду місця ДТП від 23 січня 2016 року є недопустимим доказом, оскільки, на думку касатора, слідчий підмінив схему ДТП, яка не підписана всіма учасниками слідчої дії. Крім того, у цьому протоколі та на схемі до нього відсутня інформація про сліди від гальмівного шляху транспортних засобів, осип ґрунту та скла, тож експерт ОСОБА_9 не міг провести транспортно-трасологічну експертизу (висновок № 1/76);
·        експерту ОСОБА_14 , який складав висновок № 1694, не надавалися матеріали кримінального провадження. Висновок цього експерта суперечить фототаблиці доданої до цього висновку. Звертає увагу, що зазначений експерт не зміг показати в судовому засіданні по фотознімках зміщення правого переднього сидіння, яке встановив у висновку комплексної експертизи № 1759/174 від 18 вересня 2015 року;
·        у ході здійсненні транспортно-трасологічної експертизи № 1219 жодного дослідження експертом не проводився, а повністю скопійовано висновок експерта №1694;
·        надаючи власну оцінку доказам, вказує, що інші судові експертизи також були проведені з порушеннями КПК України;
·        судами не враховано, що на смузі руху автобуса була вибоїна, яка унеможливлювала рух по ній транспортних засобів; 
·        прокурор ОСОБА_15 26 січня 2015 року підписав клопотання про повернення автобуса власнику, однак прокурором у цьому кримінальному провадженні його було призначено лише 27 січня 2015 року;
·        у ході судового розгляду були задоволені клопотання сторони обвинувачення та безпідставно відхилена низка клопотань сторони захисту;
·        суд першої інстанції не перевірив цивільний позов на відповідність вимогам 175, 177 ЦПК України та не прийняв рішення про залишення його без руху;
·        апеляційний суд відмовив у повторному дослідженні доказів у порядку ст. 404 КПК України;
·        суди не врахували практику Верховного Суду. На думку засудженого, рішення суддів попередніх інстанцій не відповідають вимогам ст. 370 КПК України.
Представник цивільного позивача ОСОБА_16 - адвокат ОСОБА_17 направив Верховному Суду заперечення, в яких просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без зміни. 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор  ОСОБА_5 заперечував проти задоволення касаційної скарги, просив оскаржувані судові рішення залишити без зміни.
Засуджений  ОСОБА_6 , потерпіла  ОСОБА_18 та представник цивільного позивача адвокат  ОСОБА_17 надіслали до суду клопотання про здійснення касаційного розгляду за їхньої відсутності.
 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК Українипідставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Згідно зі ст. 433 КПК Українисуд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.
Як убачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про винуватість  ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначив йому відповідне покарання.
Суди обґрунтували свої рішення, зокрема, показаннями потерпілої ОСОБА_18 , свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_21 , ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , експертів ОСОБА_9 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , а також даними протоколу огляду місця ДТП від 23 січня 2015 року із схемою до нього та ілюстративною таблицею; протоколу огляду автобуса марки «IVEСO» від 23 січня 2015 року; протоколу огляду автомобіля ВАЗ 21043 та причіпа «ШЗК» від 23 січня 2015 року; протоколу проведення слідчого експерименту із свідком ОСОБА_10 від 10 березня 2015 року; протоколу проведення слідчого експерименту із свідком ОСОБА_7 від 10 березня 2015 року; протоколу проведення слідчого експерименту із свідком ОСОБА_7 від 24 лютого 2016 року із схемою та фототаблицею до нього; висновку щодо результатів медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції №1 від 23 січня 2015 року, згідно з яким у  ОСОБА_7 ознак сп`яніння не виявлено; висновку експерта № 17/15 від 06 лютого 2015 року щодо причин смерті ОСОБА_8 , висновку експерта №23/15 від 06 лютого 2015 року щодо тілесних ушкоджень ОСОБА_6 ; висновку експерта №1/74 від 16 березня 2015 року за результатами огляду гальмівної системи та системи рульового управління автомобіля ВАЗ 21043; висновком експерта №1/75 від 16 березня 2015 року за результатами огляду гальмівної системи та системи рульового управління автобуса марки «IVEСO», висновку експерта №1/76 від 12 лютого 2015 року з додатками: електрокопією схеми до протоколу огляду місця ДТП від 23 січня 2015 року, схемою взаємного розміщення відносно напрямку руху автомобіля ВАЗ 21043 та автобуса «IVEСO» у момент зіткнення; висновку судової трасологічної та автотехнічної експертиз №453/454 від 24 березня 2015 року щодо механічних пошкоджень автомобіля ВАЗ 21043; висновку судової автотехнічної (металознавчої) експертизи №616/617 від 30 березня 2015 року щодо причин від`єднання причепа «ШЗК» від автомобіля ВАЗ 21043; висновку судової автотехнічної експертизи №765 від 12 травня 2016 року за результатами дослідження системи зовнішнього освітлення причепа «ШЗК»; висновком судової транспортно-трасологічної експертизи №1694 від 17 вересня 2015 року з фототаблицею та схемою до нього; висновком комплексної судової транспортно-трасологічної та судово-медичної експертизи №1759/174 від 18 вересня 2015 року із схемою та фототаблицею до нього, згідно з яким у момент зіткнення автомобіля марки ВАЗ 21043 з автобусом марки «IVEСO» за кермом автомобіля марки ВАЗ 21043 знаходився ОСОБА_6 ; висновку комплексної судової трасологічної та криміналістичної експертизи відео-, звукозапису №1849/1850 від 12 липня 2016 року; висновку комплексної судової транспортно-трасологічної та судово-медичної експертизи №1218/83 від 22 червня 2016 року, згідно з якими в момент зіткнення автомобіля марки ВАЗ 21043 з автобусом марки «IVEСO» за кермом автомобіля марки ВАЗ 21043 знаходився ОСОБА_6 ; висновком судової транспортно-трасологічної експертизи №1219 із схемами та фототаблицею до нього від 24 червня 2016 року; висновку судової транспортно-трасологічної експертизи №1535 з фототаблицею та схемами до нього від 5 липня 2016 року; висновку судової автотехнічної експертизи №1220 від 02 серпня 2016 року; висновком судової автотехнічної експертизи №1536 від 05 серпня 2016 року, зміст яких детально викладений у вироку місцевого суду.
Водночас доводи касаційної скарги засудженого є аналогічними доводам апеляційної скарги сторони захисту та фактично зводяться до переоцінки доказів й установлених у справі обставин, що в силу вимог ст. 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції, однак вони були ретельно перевірені апеляційним судом.
Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд, аналіз КПК України дає підстави стверджувати, що цей закон не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку (статті 85 та 94 КПК України).
Крім того, згідно з усталеною судовою практикою, доказування тих чи інших обставин злочину, як правило, ґрунтується не на одному чи кількох доказах, а на аналізі саме сукупності всіх доказів. І саме на такому аналізі та оцінці всіх доказів і робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність факту вчинення злочину конкретною особою.
Зіставивши докази в їхньому взаємозв`язку, місцевий суд, з висновками якого обґрунтовано погодився суд апеляційної інстанції, умотивовано визнав, що показання учасників судового процесу, як і дані протоколів слідчих дій, експертних висновків та інших письмових доказів, на підставі ст. 84 КПК України є процесуальними джерелами доказів, і правомірно поклав їх в основу ухваленого рішення.
Варто зауважити, що оцінка достовірності цих доказів перебуває у компетенції судів першої та апеляційної інстанцій і не віднесена до повноважень Верховного Суду.
Змістом оскаржуваних судових рішень підтверджується, що  ОСОБА_6 , будучи допитаним у суді першої інстанції,свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину заперечував та, зокрема, зазначив, що у момент ДТП за кермом автомобіля «ВАЗ» був його син ОСОБА_8 , а він сидів ззаду, посередині. Раптом на їхню смугу руху різко «вискочив» автобус марки «IVECO», рухаючись їм на зустріч. Він крикнув сину: «Тікай, диви, що робить», але син не зміг уникнути зіткнення. Вперше автобус побачив приблизно за 17 м до них. Його після удару викинуло з автомобіля, отямився він на узбіччі біля правого заднього колеса, а син залишився всередині. Сина зажало між переднім кріслом і стійкою, голова була на задньому сидінні. Автомобіль «ВАЗ» залишився на проїзній частині, причеп відчепився і розвернувся, а автобус відкинуло на узбіччя.
Водночас місцевий суд позицію обвинуваченого про невизнання винуватості оцінив критично та зазначив, що його вина у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується сукупністю належних та допустимих доказів, безпосередньо досліджених у судовому засіданні.
Відповідно до положень статей 23, 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання.
Так, свідок ОСОБА_7 , будучи допитаним у суді першої інстанції, повідомив, що 23 січня 2015 року він керував автобусом марки «IVECO», на відстані 50 м побачив автомобіль марки «ВАЗ-21043» з сильно навантаженим дерев`яними колодами причепом, який «виляв» зі сторони в сторону, він в цей час їхав на автобусі по правій стороні, на своїй смузі руху; на відстані за 15-20 м від автобуса автомобіль «ВАЗ» різко «кинуло» на смугу руху автобуса, внаслідок чого відбувся удар передніми частинами вказаних транспортних засобів; перед ДТП він будь-яких перешкод не об`їжджав, великих ям чи вибоїн на його смузі руху перед місцем зіткнення не було; бачив, що безпосередньо перед ударом за кермом «ВАЗ» був обвинувачений ОСОБА_6 ; до моменту зіткнення у автомобілі «ВАЗ» бачив також пасажира, якому в подальшому надавали допомогу медичні працівники.
Свідок ОСОБА_10 під час безпосередніх допитів зазначила, що 23 січня 2015 року, зранку їхала в маршрутному автобусі марки «IVECO» на передньому пасажирському сидінні, тому бачила, як назустріч автобусу рухався легковий автомобіль «ВАЗ» з причепом, який був перевантажений та його «кидало» зі сторони в сторону, потім відчула удар, після якого автобус ще проїхав по дорозі та зупинився з правої сторони по своїй смузі руху; вийшовши з автобуса, вона побачила на передньому пасажирському сидінні автомобіля «ВАЗ» молодого хлопця без свідомості, причеп був у кюветі; бачила як ОСОБА_6 бігав навколо автомобіля «ВАЗ», на запитання пасажирів автобуса ОСОБА_6 двічі відповів, що він був за кермом автомобіля.
Свідок ОСОБА_11 у суді першої інстанції надав аналогічні показання.
У той же час свідки ОСОБА_21 та ОСОБА_19 зазначали, що 23 січня 2015 року вони перебували на чергуванні у складі групи швидкої медичної допомоги та прибули за викликом на місце ДТП, де побачили ОСОБА_6 , який повідомив, що він був водієм автомобіля «ВАЗ», водночас в цей час син ОСОБА_6 знаходився в автомобілі «ВАЗ» на пасажирському сидінні без свідомості, діставали потерпілого збоку, шляхом віджиму стійки автомобіля «ВАЗ», ОСОБА_6 вказував, що він був водієм, а син - потерпілим.
Відповідно до показань свідка ОСОБА_12 , він як слідчий у складі слідчо-оперативної групи 23 січня 2015 року виїжджав на місце ДТП, безпосередньо складав протокол огляду місця події та схему до нього, будь-яких серйозних ям чи вибоїн по периметру місця події не було; на місці події спілкувався з ОСОБА_6 та його сином ОСОБА_22 , який повідомив що того дня ОСОБА_6 та ОСОБА_8 завантажили причіп та в подальшому на автомобілі «ВАЗ» в`їхали в автобус. У всьому ОСОБА_6 винив лише себе, жалів про скоєне.
Зі змісту показань свідка ОСОБА_20 убачається, що 23 січня 2015 року він прибув на місце ДТП приблизно через 45 хв після події, автобус стояв біля узбіччя на правій стороні смуги. Він як механік того дня ретельно оглянув автобус, який виїхав на маршрут повністю справним; стан дорожнього покриття був нормальним, великих ям по периметру місця ДТП він не бачив, кругляк на дорозі з метою укриття слідів злочину не переміщував та про сліди автобуса нічого не вказував. Стверджував, що до 27 січня 2015 року автобус будь-якому ремонту не піддавався, експерти оглядали автобус, пошкоджений у ДТП, і до моменту огляду експертами він будь-яким чином не розкомплектовувався.
Крім того, місцевим судом було також допитано судових експертів з приводу складених ними експертних висновків.
Так, експерт ОСОБА_13 під час допиту у суді першої інстанції висновки виконаних ним судових автотехнічної експертизи технічного стану №1/74 від 16 березня 2015 року та №1/75 від 13 березня 2015 року підтримав; повідомив, що оглядав та фотографував автобус, який на той час перебував у м. Городок, та особисто проводив його випробування, гідропідсилювач керма вийшов з ладу після ДТП, згідно з усіма наявними ознаками пошкодження неприродне.
Показаннями експерта ОСОБА_9 , наданими ним у ході судового розгляду, підтверджується, що висновок судової транспортно-трасологічної експертизи №1/76 від 12 лютого 2015 року він підтримав та показав, що брав участь у якості спеціаліста в складі слідчо-оперативної групи на місті ДТП, проводив фото та відео фіксацію, схему до протоколу огляду місця події складав слідчий, зафіксував обстановку і сліди на місці події, допомагав проводити заміри; під час огляду було виявлено явні, конкретні, характерні ознаки місця зіткнення, зокрема осип ґрунту, пошкодження асфальтного покриття, уламки скла. Під час порівняння фотознімків з місця події, у ході проведення експертизи, було видно що автобус перебував у тому ж стані, будь-яких інших ознак на місці події, які б вказували на інше місце зіткнення чи за інших обставин ним встановлено не було, під час виконання експертизи та огляду автобуса будь-яких змін на ньому він не помітив.
Експерт ОСОБА_14 висновки проведених ним експертиз також підтримав та у суді першої інстанції пояснив, що у ході виконання експертиз безпосередньо оглядав об`єкти дослідження в м. Городок у присутності слідчого, під час огляду протокол не складався, особисто фотографував і друкував фотознімки; на дослідження також надавались усі матеріали кримінального провадження, самостійно матеріали не збирав, вивчав пошкоджені транспортні засоби та слідову обстановку. У ході виконання судової експертизи №1535 об`єкти не оглядав, а використав дані огляду, проведеного в судовій експертизі №1694. Пояснив, що у зв`язку із відсутністю на диску відповідних трас, які б могли виникнути при прямому чи боковому переміщенні, а також відповідних нашарувань асфальтного покриття наявність або відсутність правого колеса під час проведення експертиз жодним чином не вплинуло на об`єктивність досліджень відповідно до заданих досудових слідством питань, за наслідками вивчення слідової обстановки, зафіксованої в наданих на дослідження матеріалах кримінального провадження, зокрема, протоколу огляду місця події ДТП та інших матеріалів встановлено, що для того, щоб вчинити зіткнення під таким кутом автобус повинен був виїхати із-за меж дороги зі смуги руху автомобіля «ВАЗ», зіткнення транспортних засобів відбулось на смузі руху автобуса «IVECO». Експерт зауважив, що показання ОСОБА_6 щодо перебування його сина ОСОБА_8 за кермом є неспроможними, оскільки внаслідок удару ОСОБА_8 не зміг би переміститись з водійського сидіння на праве переднє пасажирське.
Матеріалами кримінального провадження підтверджується, що місцевим судом здійснювався безпосередній допит свідків та експертів, які були приведені до присяги та попереджалися про кримінальну відповідальність згідно з приписами статей 352, 356 КПК України.
У той же час, колегія суддів звертає увагу на те, що сторона захисту, реалізуючи свої права відповідно до приписів статей 22, 26 КПК України, не була позбавлена можливості звертатися до правоохоронних органів із заявою з приводу надання завідомо неправдивих показань свідками, а подана засудженим касаційна скарга та оскаржувані судові рішення не містять інформації про притягнення свідків до кримінальної відповідальності за неправдиві показання або звернення сторони захисту із цього приводу до правоохоронних органів, тож доводи касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими.
Крім того, під час дослідження письмових доказів, наданих стороною обвинувачення, судом першої інстанції встановлено, що вони отримані у встановленому законом порядку та об`єктивно, у сукупності з показаннями свідків та експертів підтверджують винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому діяння.
Перевіривши правильність оцінки місцевим судом наявних у матеріалах справи доказів, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що цей суд під час ухвалення вироку за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінив кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, та дійшов правильного висновку про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Суди визнали безпідставними позицію обвинуваченого, що автобус марки «IVECO» сам виїхав на його смугу руху, об`їжджаючи вибоїну на дорозі, яку згодом заасфальтували, оскільки такі твердження суперечать показанням свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_12 , ОСОБА_20 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , оскільки останні, зокрема пояснювали, що безпосередньо перед місцем ДТП не було таких ям та вибоїн, котрі б перешкоджали руху транспортних засобів. У той же час суди оцінили показання свідків ОСОБА_23 та ОСОБА_24 як такі, що не спростовують винуватість ОСОБА_6 у вчиненні ДТП, адже у ході судового розгляду судами було встановлено, що свідок ОСОБА_24 перебуває із засудженим у товариських відносинах, а свідок ОСОБА_23 , давав свідчення про наявність ями на дорозі на прохання обвинуваченого, водночас точне місце розташування та розміри ями повідомити так і не зміг.
Не заслуговують на увагу доводи засудженого про фальсифікацію протоколів слідчих експериментів від 10 березня 2015 року, адже, як слушно зауважив суд апеляційної інстанції, факт проведення вказаних слідчих експериментів підтвердили під час безпосереднього допиту свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_7 , а також і свідок ОСОБА_10 , яка після огляду протоколу слідчого експерименту за її участю повідомила, що дійсно така слідча дія могла з нею проводитися. Водночас суди обґрунтовано зазначили, що та обставина, що свідок ОСОБА_10 не змогла в деталях пригадати обставини проведення слідчого експерименту не спростовує факт проведення такого, адже вказана слідча дія мала місце у 2015 році, тоді як допит ОСОБА_10 відбувався у 2018 та 2022 роках, тобто з моменту події минув тривалий час.
Варто зауважити, що посилання сторони захисту на те, що під час слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_7 слідчий самостійно розставляв автомобілі та мав перед собою схему місця пригоди, не суперечать вимогам ст. 240 КПК України, оскільки для досягнення мети слідчого експерименту, слідчий зобов`язаний відтворити обстановку, аналогічну чи максимально наближену до тієї, у якій відбулася ДТП.
Крім того, твердження про те, що протокол огляду місця ДТП є неналежним та недопустимим доказом, оскільки слідчий підмінив схему ДТП; у протокол не вписано спеціаліста ОСОБА_9 ; згідно з показаннями вказаного експерта дослідження слідів ДТП не проводилось; не з`ясовано, чому слід гальмування є слідом лівого борту автобуса, суди визнали такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи та з цього приводу зауважили, що згідно з протоколом огляду місця ДТП від 23 січня 2015 року зі схемою та ілюстративною таблицею (т. 1, а. с. 119 - 147), вказаний огляд провів старший слідчий ОСОБА_12 , за участю понятих ОСОБА_25 та ОСОБА_26 , а також спеціаліста-автотехніка ОСОБА_27 , втім будь-яких даних, які б свідчили про підміну слідчим схеми ДТП судами попередніх інстанцій не встановлено, а за відсутності відповідного доручення, у спеціаліста ОСОБА_27 згідно з вимогами КПК України не виникло обов`язку проводити дослідження слідів ДТП на місці події.
Погоджуючись з рішенням місцевого суду, апеляційний суд звернув увагу і на те, що свідок ОСОБА_12 у суді першої інстанції, зокрема зазначив, що на схемі ДТП він зафіксував усі максимально можливі обставини, що стосуються події. У той же час останній стверджував, що він вносив до протоколу огляду ДТП лише те, що вважав за необхідне, виходячи з обстановки, яка утворилась на місці. Детально пояснив, що сліди рідини не були внесені до схеми місця ДТП, оскільки, як слідує з відеозапису, їх не було чітко видно. Осип скла біля автомобіля «ВАЗ», про який вказував ОСОБА_6 , у схему також не вносився, оскільки він утворився тоді, коли з автомобіля витягували потерпілого ОСОБА_8 .
Необхідно зазначити, що закон не вимагає, щоб одразу всі перелічені у протоколі слідчої дії суб`єкти засвідчували відповідні додатки своїми підписами, хоча й не виключає можливості засвідчення додатку кількома особами. Тому засвідчення додатку лише певними з перелічених осіб не вказує на їх недопустимість (див., наприклад, постанови Верховного Суду у постанові від 01 листопада 2023 року в справі № 347/222/21, від 11 березня 2024 року в справі № 459/3664/18).
Отже доводи засудженого  ОСОБА_6 про те, що на схемі ДТП, доданої до протоколу огляду місця події від 23 січня 2015 року, відсутній підпис спеціаліста ОСОБА_9 не свідчить про недопустимість даних отриманих у ході вказаної слідчої дії.
Варто зауважити, що основним джерелом фактичних даних огляду місця події є його протокол. Водночас схема до нього є лише його додатком.
Крім того, судами встановлено і те, що ОСОБА_6 неодноразово оскаржував дії слідчого ОСОБА_12 до слідчого судді, втім стороною захисту так і не представлено жодних даних про те, що у результаті проведення досудового розслідування за фактами, наведеними ОСОБА_6 в поданих ним скаргах, встановлено факт внесення слідчим, котрий складав протокол та схему місця ДТП, недостовірних даних до зазначених документів, відтак у судів попередніх інстанцій були відсутні підстави для визнання вказаного доказу недопустимим.
У своїй касаційній скарзі ОСОБА_6 також ставить під сумнів допустимість висновків експертів № 1/74 від 16 березня 2015 року, № 1/75 від 13 березня 2015 року, № 1/76 від 12 лютого 2015 року, № 1694 від 17 вересня 2015 року, № 1219 від 24 червня 2016 року, № 1535 від 15 липня 2016 року, № 1759 від 18 вересня 2015 року, № 1218/83 від 22 червня 2016 року, № 1062 від 2 квітня 2015 року, № 1220 від 2 серпня 2015 року, № 1849/1850 від 12 липня 2016 року, № 1536 від 5 серпня 2016 року.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 101 КПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.
Частиною 3 цієї статті визначено, що висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження. Експерт дає висновок від свого імені і несе за нього особисту відповідальність.
На переконання колегії суддів, всі наявні у матеріалах справи висновки складені згідно з приписами кримінального процесуального закону, призначені відповідними постановами слідчого, експертизи проведені на підставі досліджених у суді першої інстанції та перевірених апеляційним судом протоколі огляду місця події з додатками до нього та необхідних матеріалах кримінального провадження. Крім цього, суди встановили, що достовірність наданих на дослідження об`єктів підтверджується показаннями допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_20 , а також експертів ОСОБА_13 , ОСОБА_9 та ОСОБА_14 .
Що стосується, зокрема висновку № 1/74 від 16 березня 2015 року, то необхідно зазначити, що зі змісту оскаржуваних судових рішень убачається, що у судовому засіданні експерт ОСОБА_13 зазначив, що оглядав та фотографував автобус особисто, водночас свідок ОСОБА_20 вказав, що експерти оглядали автобус, пошкоджений у ДТП і до моменту огляду експертами він будь-яким чином не розкомплектовувався, а бампер навмисне був опущений для того, щоб сфотографувати рульову колонку.
Тож матеріалами кримінального провадження не підтверджено того, що до моменту проведення огляду автобуса експертами він був розібраний або мало місце будь-яке інше втручання в його цілісність.
Суд апеляційної інстанції також обґрунтовано визнав неспроможними доводи сторони захисту про те, що згідно з показаннями свідка ОСОБА_12 , він жодного разу не оглядав транспортні засоби з експертами, адже згідно з протоколами огляду автобуса марки «IVECO» та автомобіля марки «ВАЗ 21043», такі оглядалися слідчим ОСОБА_12 за участю спеціаліста-автотехніка ОСОБА_9 (т. 1, а.с. 149-158).
Усупереч доводам касаційної скарги, вказані транспортні засоби були визнані речовими доказами у справі (т. 2, а. с. 121, 122). Дозвіл на тимчасовий доступ до них був наданий слідчому ОСОБА_12 ухвалами слідчого судді Галицького районного суду від 27 січня 2015 року (т. 2, а.с. 7, 8).
Варто зауважити, що відповідно до ч. 2 ст. 69 КПК України не можуть бути експертами особи, які перебувають у службовій або іншій залежності від сторін кримінального провадження або потерпілого.
У той же час, в противагу доводам засудженого, матеріали справи не містять даних про те, що Науково-дослідний експертно-криміналістичний центр Головного управління міністерства внутрішніх справи України у Львівській області перебуває у службовій залежності від будь-якої зі сторін кримінального провадження. Більше того, з матеріалів провадження також не вбачається і того, що стороною захисту заявлялися відводи експертам з підстав їхньої упередженості у порядку ст. 79 КПК України.
У своїй касаційній скарзі засуджений посилається також і на те, що 26 січня 2015 року прокурор ОСОБА_15 , який був включений у групу прокурорів лише 27 січня 2015 року, підписав клопотання про повернення автобуса «IVECO» його власнику, вказуючи на відповідний аркуш справи, на якому міститься зазначений документ.
Однак, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів установила, що у томі 4 на а. с. 167-168 наявне клопотання про тимчасовий доступ до речей та документів, яке 26 січня 2015 року було складено та підписанол слідчим ОСОБА_12 . Відповідно до штампу на вказаному клопотанні воно було скеровано слідчому судді 27 січня 2015 року, водночас відомостей про те, що прокурор ОСОБА_15 затвердив це клопотання саме 26 січня 2015 року ані матеріали справи, ані касаційна скарга не містить.
Не заслуговують на увагу й доводи сторони захисту про те, що засудженому не відкривалися матеріали досудового розслідування в порядку ст. 290 КПК України, оскільки з наявного у матеріалах справи протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 09 серпня 2016 року ОСОБА_6 власним підписом засвідчив те, що він повністю ознайомився з усіма матеріалами кримінального провадження та жодних зауважень або клопотань, у тому числі і клопотання про необхідність залучення захисника, немає (т. 1, а.с. 179).
Варто зауважити, зміст забезпечення права на захист як загальної засади кримінального провадження розкривається у ч. 1 ст. 20 КПК України, зокрема, підозрюваний, обвинувачений, виправданий, засуджений має право на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом. Також право на захист забезпечується й іншими нормами КПК України, зокрема статтями 49, 52, 54, 87, 338, 339, а також п. 4 ч. 2 ст. 412.
Втім будь-яких даних про те, що слідчий здійснював вплив на ОСОБА_6 аби той відмовився від послуг адвоката ані матеріали справи, ані касаційна скарга не містить. Більше того, з матеріалів кримінального провадження убачається, що в ході досудового розслідування захист останнього здійснював професійний адвокат ОСОБА_28 (т. 1, а. с. 208 - 210), однак відповідно до рапорта слідчого ОСОБА_29 від 06 серпня 2016 року ОСОБА_6 у телефонному режимі повідомив, що послугами адвоката ОСОБА_28 він надалі користуватися не бажає (т. 1, а. с. 211).
Разом з тим, необхідно зазначити, що протягом судового розгляду кримінального провадження ОСОБА_6 активно користувався послугами захисників, яких обирав на власний розсуд.
Отже Судом не встановлено порушення права ОСОБА_6 на захист, тому доводи касаційної скарги у цій частині не є слушними.
Водночас доводи касаційної скарги про те, що судами було відмовлено у задоволенні низки клопотань сторони захисту не свідчать про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки сама лише незгода учасника з прийнятими судом рішеннями стосовно того чи іншого клопотання не може свідчити про допущення будь-яких порушень.
До того ж необхідно зазначити, що відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 08 жовтня 2019 року в справі № 639/8329/14-к, при вирішенні питання щодо допустимості доказів, суд має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим. За відсутності такого обґрунтування посилання на ст. 87 КПК Українидля визнання доказу недопустимим є непереконливим.
Отже, положення ст. 87 КПК Україниможуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, що у цьому кримінальному проваджені встановлено не було.
Тож доводи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій надано неправильну та необ`єктивну оцінку наявним у справі доказам з точки зору їхньої належності та допустимості не є слушними.
Крім цього, згідно зі сталою практикою Верховного Суду для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, у порядку ч. 3 ст. 404 КПК України, кримінальний процесуальний закон визнає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так і однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.
До того ж незгода учасника судового провадження з оцінкою певних конкретних доказів не може бути підставою для їхнього обов`язкового повторного дослідження.
З огляду на викладене відмова у задоволенні клопотання за відсутності аргументованих доводів щодо необхідності повторного дослідження доказів у справі не свідчить про порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону, отже доводи сторони захисту у цій частині є неприйнятними.
За таких обставин колегія суддів погоджується з наведеними в оскаржуваних рішеннях висновками щодо визнання ОСОБА_6 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки такі висновки суди зробили, виходячи з усього комплексу встановлених під час судового розгляду фактичних обставин кримінального правопорушення.
Варто зауважити, що Верховний Суд не може втручатися в аспекти оцінки судами нижчих інстанцій дослідженої ними сукупності належних, допустимих і достовірних доказів на предмет підтвердження чи не підтвердження ними обставин, які підлягають доказуванню в провадженні. Таку оцінку кожен суд здійснює незалежно і самостійно шляхом формування власного внутрішнього переконання як щодо кожної з обставин, які підлягають доказуванню, так і стосовно винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй злочину в цілому.
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що доводи сторони захисту не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а зводяться до їхньої незгоди з ухваленими у справі судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Підсумовуючи, колегія суддів констатує, що суди забезпечили сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в межах кримінального процесуального закону, тобто дотримали положень ст. 22 КПК України, згідно зі ст. 94 КПК Україниповно та всебічно дослідили всі докази, дали їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку.
Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій є законними й обґрунтованими, належним чином вмотивованими, і в повній мірі відповідають приписам ст. 370 КПК України, а ухвала апеляційного суду - ст. 419 цього Кодексу, тому касаційні доводи в цій частині теж неприйнятні.
Решта доводів касаційної скарги сторони захисту також не спростовує висновки судів першої та апеляційної інстанцій і фактично зводиться до переоцінки доказів й установлених у справі обставин, що в силу вимог ст. 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.
У той же час, касаційна скарга не містить посилань на такі істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанцій ухвалити законні й обґрунтовані судові рішення під час розгляду кримінального провадження.
Отже, ураховуючи те, що під час касаційного розгляду не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були безумовними підставами для скасування або зміни оскаржених судових рішень, касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
 
ухвалив:
Вирок Городоцького районного суду Львівської області від 14 грудня 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 17 травня 2024 року залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                            ОСОБА_3