ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

13 лютого 2025 року 	м.Суми	

Справа №591/10442/23 
Номер провадження 22-ц/816/163/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Філонової Ю. О. 
з участю секретаря судового засідання – Чуприни В.І., 

у присутності :
представника позивача – адвоката Ломаки Юрія Миколайовича, 
відповідача - ОСОБА_1 та його представника – адвоката Сергеєвої Світлани Анатоліївни, 

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Сумбуд» 
на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 квітня 2024 року у складі судді Ніколаєнко О.О., ухваленого в м. Суми, повний текст якого виготовлено 12 квітня 2024 року, 
в цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Сумбуд» до ОСОБА_1 про скасування рішення про державну реєстрацію, витребування майна,
в с т а н о в и в :

У листопаді 2023 року Приватне акціонерне товариство «Сумбуд» (далі по тексту – ПрАТ «Сумбуд») звернулося до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 05 лютого 2020 року між товариством та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі – продажу майнових прав, за яким відповідач придбав майнові права на нежитлові приміщення 8/1 у буд. АДРЕСА_1 , відповідач отримав акт прийому – передачі приміщення. Зазначає, що на момент укладення договору та акту товариство було власником спірного нежитлового приміщення на підставі свідоцтва про право власності від 10 грудня 2011 року. Тобто відчуження спірного майна мало б відбуватись на підставі нотаріально посвідченого договору. Посилаючись на недотримання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення, відповідно до ст. 220 ЦК України укладений між сторонами договір є нікчемним. Відповідач отримав у власність спірне приміщення з порушенням вимог ЦК України за недійсними (нікчемними) правочинами, тому отримане приміщення підлягає поверненню позивачу.
Посилаючись на викладене, позивач просив скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 51164843 від 17 лютого 2020 року про реєстрацію права власності на нежитлове приміщення № 8/1 у будинку АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 ; витребувати майно - нежитлове приміщення № 8/1 у будинку АДРЕСА_2 у власність ПрАТ «Сумбуд».
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 12 квітня 2024 року у задоволенні позовних вимог ПрАТ «Сумбуд» відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю. 
Додатковим рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 29 квітня 2024 року заяву представника відповідача Сергеєвої С.А. про ухвалення додаткового рішення задоволено. 
Ухвалено у справі за позовом ПрАТ «Сумбуд» до ОСОБА_1 про скасування рішення про державну реєстрацію, витребування майна додаткове рішення. 
Стягнуто з ПрАТ «Сумбуд» на користь ОСОБА_1 50000 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ПрАТ «Сумбуд» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених позовних вимог. 
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відчуження приміщення №8/1 загальною площею 107,7 кв.м. на користь відповідача здійснено незаконно, оскільки воно на момент укладення договору купівлі-продажу майнових прав від 05 лютого 2020 року №184 та акту прийняття-передачі нежитлового приміщення від 05 лютого 2020 року мало статус нерухомого майна, тобто його відчуження мало відбутися за нотаріально посвідченим правочином на вимогу ст. 657 ЦК України. 
Вважає, що відповідач отримав у власність спірне приміщення №8/1 за вказаною адресою з порушенням вимог ЦК України, тому отримане приміщення підлягає поверненню товариству. 
Зазначає, що відсутність належного правочину на набуття права власності відповідачем у момент прийняття рішення про перехід права власності свідчить про незаконність рішення про державну реєстрацію права власності та незаконність набуття права власності відповідачем. 
На переконання заявника апеляційної скарги, суд першої інстанції неправомірно застосував до спірних правовідносин вимоги п. 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2015 року (у редакції, яка діяла на час реєстрації за відповідачем права власності на спірне майно), оскільки цей пункт встановлював умови реєстрації права власності на об`єкти інвестування під час первинної реєстрації права власності, а не на раніше зареєстровані об`єкти нерухомого майна. Стверджує, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню вимоги ст.ст. 216, 220, 331, 657 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». 
Наголошує на тому, що на момент укладення договору купівлі-продажу майнових прав від 05 лютого 2020 року, приміщення №8/1 по АДРЕСА_1 не існувало, а тим більш не існувало майнових прав на нього. При оформленні вказаного правочину, належному позивачу приміщенню №8 безпідставно присвоєно №8/1 та завдяки чому було оформлено пакет документів для реєстрації права власності за відповідачем. 
Також, заявник апеляційної скарги просить суд на підставі ст. 367 ЦПК України прийняти до розгляду додатково подані докази, які були відсутні у позивача на момент подання позову, а саме інвентарну справу. 
Представником ОСОБА_1 – адвокатом Сергеєвою С.А. подано заперечення на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення, просить його залишити без змін, а доводи апеляційної скарги залишити без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги представника відповідача, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України,  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що 05 лютого 2020 року між АТ «Сумбуд» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 184, предметом за цим договором є майнові права на нежитлове приміщення № 8/1 у житловому будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 9 – 12).
Відповідно до п. 2.1 договору майнові права на об`єкт нерухомості, які належать продавцю, та відчужуються покупцю відповідно до умов цього договору полягають у праві набути право власності на об`єкт нерухомості після введення в експлуатацію об`єкта будівництва та оформити відповідні правовстановлюючі документи на об`єкт нерухомості. 
Відповідно до пункту 3.2 зазначеного договору продавець здійснює передачу майнових прав на об`єкт нерухомості та безпосередньо об`єкт нерухомості в порядку та на умовах, визначених у статті 5 цього договору, за умови належного і повного виконання покупцем всіх прийнятих на себе зобов`язань за даним договором.
Як передбачено пунктами 5.1, 5.2 зазначеного договору, передача покупцю права власності на майнові права на об`єкт нерухомості здійснюється за двостороннім актом прийому-передачі майнових прав на об`єкт нерухомості, який підписується повноважними представниками сторін впродовж 2 днів з моменту сплати 100 відсотків ціни майнових прав, визначеної п. 4.1 цього договору.
Передача об`єкта нерухомості покупцю як власнику майнових прав на об`єкт нерухомості здійснюється після введення об`єкта будівництва в експлуатацію, що підтверджується отриманим сертифікатом відповідності закінченого будівництвом об`єкта. Передача об`єкта нерухомості покупцю проводиться по акту прийому-передачі об`єкта нерухомості, який підписується повноважними представниками сторін не пізніше ніж через 60 календарних днів з дня настання кожної з наступних подій: 1) закінчення робіт з надання об`єкту нерухомості обумовленого цим договором стану, в тому числі оздоблювальних робіт; 2) введення об`єкта будівництва в експлуатацію; 3) проведення технічної інвентаризації об`єкта нерухомості бюро технічної інвентаризації і виготовлення технічного паспорту на об`єкт нерухомості.
Додатком до договору є план об`єкта нерухомості, відповідно до якого загальна площа нежитлового приміщення становить 107,7 кв.м.(а.с. 12-16).
05 лютого 2020 року між АТ «Сумбуд» в особі голови правління Бритова О.Б. та ОСОБА_1 було складено акт прийому-передачі нежитлового приміщення, за яким підприємство передало відповідачу нежитлове приміщення № 8/1 загальною площею 107,7 кв.м у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17).
Згідно з довідкою про 100 (сто) відсоткове виконання обов`язків покупця, виданою 05 лютого 2020 року АТ «Сумбуд» в особі голови правління Бритова О.Б. ОСОБА_1 за № 184./184г-оф.8/1, останній згідно з договором купівлі-продажу майнових прав № 184 від 05 лютого 2020 року та додатковою угодою № 1 від 05 лютого 2020 року сплатив ціну майнових прав на об`єкт нерухомості площею 107,7 кв.м і виконав всі свої обов`язки, пов`язані з цим договором (а.с. 70).
Як вбачається з матеріалів реєстраційної справи 12 лютого 2020 року ОСОБА_1 подана заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, до якої додано пакет документів: довідка про 100 (сто) відсоткове виконання обов`язків покупця, серія та номер 184./184г-оф.8/1, видана 05 лютого 2020 року АТ «Сумбуд»; витяг зі списку інвесторів житлового будинку по АДРЕСА_1 , серія та номер 05/02, виданий 05 лютого 2020 року АТ «Сумбуд»; акт прийому-передачі нежитлового приміщення, серія та номер бн, виданий 05 лютого 2020 року, видавник АТ «Сумбуд»/ ОСОБА_1 ; додаткова угода до договору купівлі-продажу майнових прав, серія та номер 1, видана 05 лютого 2020 року; договір купівлі-продажу майнових прав, серія та номер 184, виданий 05 лютого 2020 року, технічний паспорт (а.с 70-81). 
Рішенням Державного реєстратора прав на нерухоме майно Кияницької сільської ради Сумського району Сумської області Лєпкової О.О. №51164843 від 17 лютого 2020 року вирішено провести державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, вбудоване в житловий багатоквартирний будинок за адресою: АДРЕСА_3 за ОСОБА_1 (а.с. 68).
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності право власності на нежитлове приміщення, вбудоване в житловий багатоквартирний будинок загальною площею 107,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровано 12 лютого 2020 року за ОСОБА_1 (а.с. 69).
Як вбачається з копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Сумської міської ради 10 грудня 2011 року ПрАТ «Сумбуд» є власником офісного приміщення загальною площею 109,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 11).
Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що він на момент реєстрації за відповідачем права власності на спірне нерухоме майно був його власником на підставі свідоцтва про право власності. З наданої копії реєстраційної справи вбачається, що із заявою про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно надано пакет документів, який відповідає переліку, визначеному пунктом 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України  від 25 грудня 2015 року, який був чинний на час реєстрації такого права власності.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції так як вони відповідають вимогам закону та обставинам справи. 
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України).
Позивач, звертаючись до суду з вимогами про витребування у ОСОБА_1 спірного нежитлового приміщення, вказував на те, що на момент укладення між товариством та відповідач договір купівлі-продажу майнових прав, позивач набуло право власності на це нежитлове приміщення, а тому договір підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню. 
Відповідно до ч. 1 ст. 177 Цивільного кодексу України (далі — ЦК) об`єктами цивільного права є в тому числі майнові права.
Як зазначено у ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає зі змісту або характеру цих прав.
Поняття майнових прав наведено у ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Так, майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81, ч. 5 ст. 82 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 23 травня 2023 року у справі №591/1547/23, яке постановою Сумського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року залишено без змін, встановлено, що 04 лютого 2020 року між ПрАТ «Сумбуд», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір відступлення права вимоги № 1, відповідно до умов якого ОСОБА_2 відступила, а ОСОБА_1 набув право вимоги, належне ОСОБА_2 і став кредитором за договором купівлі-продажу майнових прав № 183 від 02 жовтня 2016 року між ОСОБА_2 і АТ «Сумбуд» в особі голови правління Бритова О.Б. (а.с. 27).
У пункті 2 договору відступлення права вимоги від 04 лютого 2020 року № 1 передбачено, що за цим договором  ОСОБА_1  набуває право вимагати від АТ «Сумбуд» належного виконання обов`язків: укласти договір купівлі-продажу майнових прав на придбання офісного приміщення № 8/1 за адресою  АДРЕСА_1 . 
На виконання цього договору, 05 лютого 2020 року між ПрАТ «Сумбуд» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 184, предметом за цим договором є майнові права на нежитлове приміщення № 8/1 у житловому будинку по АДРЕСА_1 .
Тобто, станом на дату укладення між сторонами договору про купівлю-продаж майнових прав від 05 лютого 2020 року майнові права на нежитлове приміщення №8/1 у житловому будинку по АДРЕСА_1 належали ОСОБА_2 на підставі укладеного 02 жовтня 2016 року між останньою та АТ «Сумбуд» договору купівлі-продажу майнових прав на це нежитлове приміщення, які ОСОБА_2 відступила ОСОБА_1 . 
Позивачем суду першої інстанції не було надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження реєстрації за товариством у встановленому законом порядку права власності, як на окремий об`єкт нерухомого майна, на нежитлове приміщення №8/1 у житловому будинку по АДРЕСА_1 . Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 10 грудня 2011 року таким доказом не являється, адже, як обґрунтовано вказував суд першої інстанції, даним документом посвідчено право товариства на інший об`єкт нерухомого майнам – нежитлове приміщення №8 у вказаному будинку. 
Ствердження позивача про те, що нежитлове приміщення №8/1 було утворено шляхом виділу із нежитлового приміщення №8 також не ґрунтується на доказах. 
Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання позивача про прийняття до розгляду додатково поданих письмових доказів.
Зокрема, відповідно до ч.ч. 2-3 т. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Верховний Суд у постанові від 24 липня 2024 року у справі №646/857/18 виснував, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.
Позивачем не було наведено об`єктивних обставин, які унеможливлювали подання таких доказів до суду першої інстанції, у визначені ст. 83 ЦПК України строки. Відсутність цих доказів безпосередньо у позивача, про існування яких сторона позивача була достеменно обізнана, так як технічна документація, що знаходиться в наданих матеріалах інвентаризаційної справи на офісне приміщення №8 була розроблена на замовлення АТ «Сумбуд», не свідчить про поважність причин їх неподання суду першої інстанції, оскільки позивач не був позбавлений можливості звернутися з клопотанням про витребування цих доказів . 
Також, відхиляючи доводи апеляційної скарги про нікчемність укладеного між сторонами договору купівлі-продажу майнових прав від 05 лютого 2020 року, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. 
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).
Встановлено, що у лютому 2023 року ПрАТ «Сумбуд» зверталося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу майнових прав від 05 лютого 2020 року, який мотивував невиконанням відповідачем його умов в частині сплати вартості набутих ним майнових прав. При цьому, жодних заперечень щодо чинності цього договору, зокрема з підстав недотримання вимоги про його нотаріальне посвідчення, позивач не висловлював. 
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 23 травня 2023 року, яке постановою Сумського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року залишено без змін, відмовлено у задоволенні позову ПрАТ «Сумбуд».
Після ухвалення судових рішень у зазначеній судовій справі, ПрАТ «Сумбуд» звертається до суду з позовом, в якому вже вказує на нікчемність укладеного між товариством та ОСОБА_1 договору купівлі-продажу майнових прав. 
На переконання колегії суддів, така поведінка позивача є непослідовною та суперечливою. 
Ствердження позивача про те, що при реєстрації права власності за відповідачем спірного нежитловому приміщенню, йому було безпідставно присвоєно номер №8/1 не заслуговує на увагу, оскільки майнові права саме на нежитлове приміщення за №8/1, площею 107,7 кв.м. були продані ПрАТ «Сумбуд» у 2016 році ОСОБА_2 , та в подальшому були відступлені відповідачу.  
Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.
Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.
«Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.
Статтею 388 ЦК України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:
1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.
Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.
 Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (висновки Великої Палати Верховного Суду України, викладені у постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц та від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15).
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 206/5891/16-ц (провадження № 61-23384св19), від 05 квітня 2023 року у справі № 199/8279/16-ц (провадження № 61-19276св19), прийнятих у аналогічних правовідносинах.
Враховуючи те, що ОСОБА_1 набув майнові права на спірне нежитлове приміщення на підставі відплатного договору купівлі-продажу та є добросовісним набувачем, чого не було спростовано позивачем, законних підстав для втручання у мирне володіння відповідачем належним йому на праві власності нежитловим приміщенням не було встановлено, а тому суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПрАТ «Сумбуд». 
Отже, вирішуючи спір суд першої інстанції з дотримання вимог статей 263-265, 382 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, правильно встановив правовідносини, що склалися, дослідив і надав правову оцінку всім наявним у матеріалах справи доказам і доводам сторін й правильно, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, ухвалив судове рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційнийсуд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішень не впливають.
Крім того, колегія суддів вважає, що відповідно до положень ст.ст. 137, 141 ЦПК України є підстави для стягнення з позивача на користь відповідача понесені ним витрати на правничу допомогу. 
Наданими представником ОСОБА_1 – адвокатом Сергеєвою С.А. договором про надання правничої (правової) допомоги від 16 травня 2024 року та додатковою угодою до нього від 06 червня 2024 року, підтверджується погодження вартості послуг адвоката в суді апеляційної інстанції в цій судовій справі у фіксованому розмірі в сумі 5000 грн 00 коп. (а.с. 149). З огляду на відсутність клопотання про зменшення цих витрат, з позивача на користь відповідача належить сягнути 5000 грн 00 коп. цих витрат. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Сумбуд» залишити без задоволення.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 квітня 2024 року залишити без змін. 
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Сумбуд» на користь  ОСОБА_1 5000 гривень 00 копійок витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складене 13 лютого 2025 року.

Головуючий -  	О. І. Собина	

Судді:                                                                                        В. І. Криворотенко 

                                                                                                   Ю. О. Філонова