Номер провадження: 22-ц/813/1547/25 
Справа № 523/1150/24
Головуючий у першій інстанції Мурманова І.М.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25.02.2025 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кострицького В.В.,
суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П., 
за участю секретаря Булацевської Я.В.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 травня 2024 року, ухвалене у складі судді Мурманової І.М., у приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визнання майна особистою приватною власністю,-
встановив:
Короткий зміст позовних вимог.
ОСОБА_1 звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси із позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей з батьком та визнання майна особистою приватною власністю.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 05.09.2009 року між сторонами у справі було зареєстровано шлюб, актовий запис № 768. Від шлюбу у подружжя є неповнолітні діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач зазначає, що з кінця 2018 року шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, подружжя разом не проживає. На підставі викладеного просила шлюб розірвати.
Щодо визнання місця проживання дітей зазначала, що за спільною домовленістю між батьками, вирішено, що діти мають проживати з батьком та будуть перебувати на його повному утриманні. З урахуванням даної вимоги просила визначити місце проживання малолітніх дітей разом з батьком.
Щодо поділу майна подружжя зазначала, що майно, яке належить їй, а саме: квартира АДРЕСА_1 ; машиномісце АДРЕСА_2 ; машиномісце АДРЕСА_3 ; транспортний засіб Nissan Leaf, 2013 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 ; транспортний засіб Volkswagen ID.4, 2022 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 – є її особистою власністю, оскільки набуте на підставі договору дарування, придбане за власні та позикові кошти. На підставі викладеного просила визнати вище вказано майно особистою приватною власністю.
Позивач 29.03.2024 року (вх. № 10784) надав клопотання про залишення без розгляду частини позовних вимог.
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2024 року позовні вимоги про визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом з батьком – залишено без розгляду.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13 травня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визнання майна особистою приватною власністю – задоволено частково.
Шлюб, зареєстрований 05 вересня 2009 року Першим Суворовським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 768, між ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ) – розірвано.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, щоміж сторонами не вбачається спору і відповідач формально визнав позов, тобто права позивача не були оспорені чи не визнані відповідачем, крім того, сторонами не було надано суду переліку усього спільно набутого у шлюбі майна.
Із досліджених обставин справи судом встановлено, що фактично між сторонами відсутній спір з приводу розподілу майна між подружжям.
Доводи апеляційної скарги.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 13 травня 2024 року в частині відмови у задоволенні вимог про визнання майна особистою приватною власністю – скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визнання майна особистою приватною власністю задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що дійсно, відповідач визнав позов щодо поділу майна. І це означає тільки те, що певні обставини позивач може не доводити суду відповідними доказами. Але це не означає, що права позивача не можуть бути порушені та не підлягають захисту судом.
На даний час, за наявності рішення суду про відмову в позові в частині поділу майна між подружжям, залишається формально не визначеним правовий статус майна, яке було придбане під час шлюбу з відповідачем. Це позбавляє апелянта право вільно розпоряджатися моїм власним майном та зобов`язує при відчуженні майна в майбутньому отримувати письмову згоду відповідача.
Позивач не отримав від суду захисту своїх прав та продовжує мати певну залежність від відповідача у здійсненні своїх прав власності щодо належного їй майна.
Посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц та зазначає про наявність спору між сторонами та неможливість дійти згоди в позасудовому порядку спонукала позивача звернутися до суду.
Щодо явки сторін.
Сторони належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явились, відкласти розгляд не просили, що у відповідності до вимог ст.372 ЦПК України не заважає апеляційному перегляду. 
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Отже, предметом апеляційного перегляду, з огляду на вимоги ч.1 ст. 367 ЦПК України, є рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 травня 2024 року лише в частині відмовлених позовних вимог про визнання майна особистою приватною власністю позивача.
Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач просить визначити приватною власністю наступне майно: квартиру АДРЕСА_1 ; машиномісце АДРЕСА_2 ; машиномісце АДРЕСА_3 ; транспортний засіб Nissan Leaf, 2013 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 ; транспортний засіб Volkswagen ID.4, 2022 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 .
В обґрунтування даних позовних вимог позивач зазначає, що майно, яке належить їй та набуте за час перебування у шлюбі є її особистою приватною власністю, оскільки набуте на підставі договору дарування, придбано за особисті кошти, коштів отриманих від продажу спадкового майна, позикових коштів, які позивач отримувала на своє ім`я.
На підтвердження спільно нажитого майна подружжя на час подання позову позивач надала інформаційну довідку №360643557 від 01.01.2024, договір купівлі-продажу транспортного засобу від 26.03.2021, договір купівлі-продажу транспортного засобу 05.10.2022, договір №498/67 про участь у Фонді фінансування будівництва від 23.05.2017, договір купівлі-продажу майнових прав від 10.11.2020, акт приймання-передачі об`єкта інвестування від 13.03.2020 р.
Також, позивачем надано договір дарування машиномісця №183, що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А. під реєстровим №1453 від 20 жовтня 2021 року,
Крім того, позивач надала договір купівлі-продажу від 26.06.2017, розписку від 26.06.2017, свідоцтво про право на спадщину за законом, як докази, які підтверджують джерела придбання майна набутого нею за час перебування у шлюбі.
Судом встановлено, що згідно договору №498/67 про участь у Фонді фінансування будівництва та акту приймання-передачі об`єкта інвестування, повна вартість об`єкта інвестування – квартири АДРЕСА_1 становить 911 800,00 грн.
З договору купівлі-продажу майнових прав від 10.11.2020 вбачається, що вартість майнових прав на машиномісце № НОМЕР_5 , розташованого за адресою: АДРЕСА_6 складає 112 442,00 грн.
Судом також встановлено, що згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу від 26.03.2021 ціна транспортний засіб Nissan Leaf, 2013 року випуску складає 75 000,00 грн. А згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу від 05.10.2022 ціна транспортного засобу складає 1 400 000,00 грн.
Інше спільне майно позивач не зазначила. Вартість майна, зазначеного позивачем– становить 2 499 242,00 грн.
На переконання позивача, джерелами придбання вищезазначеного майна є кошти, отримані від продажу спадкового майна, позикових коштів, які позивач отримувала на своє ім`я. На підтвердження позивач надає договір купівлі-продажу від 26.06.2017; розписку від 26.06.2017 та свідоцтво про право на спадщину за законом від 22.10.2019.
Згідно наданого позивачем договору купівлі-продажу від 26.06.2017, ОСОБА_1 передала у власність, а ОСОБА_6 в особі представника прийняв у власність квартиру під АДРЕСА_7 . Згідно п. 2 договору продаж вчинено за 211 400,00 грн., які продавець одержав від представника покупця повністю до підписання цього договору, а сторони своїми підписами під цим договором підтвердили факт повного розрахунку, а також відсутність до покупця будь-яких претензій фінансового характеру щодо розрахунку.
Всі розрахунки були проведені сторонами у безготівковій формі шляхом переказу коштів через ПАТ «БАНК ВОСТОК», платіжне доручення №1 від 26.06.2017 року.
Однак, позивачем надана розписка, зі змісту якої суду вбачається, що ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_7 суму у розмірі двадцять дев`ять тисяч доларів США в якості оплати вартості квартири за адресою: АДРЕСА_5 за договором купівлі-продажу від 26.06.2017.
Суд критично ставиться до такого доказу, наданого на підтвердження позивачем отриманого доходу у розмірі 29 000,00 доларів США, оскільки така сума не відповідає визначеній сторонами ціні договору купівлі-продажу як істотної умови договору, відповідно до якої продаж квартири вчинено за 211 400,00 грн., а розписка вчинена виключно позивачем та не містить жодного підтвердження покупця про дійсну передачу таких коштів.
Також позивачем надано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого нею отримано 1/3 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_8 .
Проте, доказів продажу своєї частки суду не надала, відтак свідоцтво не є доказом отримання позивачем прибутку для набуття майна, придбаного сторонами під час перебування у шлюбі.
Також позивач посилається на позикові кошти, однак доказів укладення будь-яких договорів позики до суду не надано.
Вирішуючи позовні вимоги за даною справою судом враховується, що статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Встановивши джерело походження майна, що є предметом спору, оцінивши доводи позивача стосовно придбання об`єктів за особисті кошти, суд дійшов висновку про те, що позивач не спростувала презумпцію спільності майна подружжя та про поширення режиму спільного майна подружжя на спірну нерухомість.
Разом з тим, суд доходить до висновку, що машиномісце № НОМЕР_6 у будинку АДРЕСА_6 є особистою приватною власністю позивача, оскільки набуте на підставі договору дарування машиномісця, що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А. під реєстровим №1453 від 20 жовтня 2021 року і додаткового визнання судом машиномісцяособистою власністю позивача не вимагається, оскільки договір дарування ніким не оспорюється.
Частиною третьою статті 368 Цивільного кодексу України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Конструкція норми статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 зазначено, що вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.
Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.
Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі №209/3085/20, вказано, що коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчиненні узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникла необхідність повторного звернення до суду. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц).
Однак, суд звертає увагу, що між сторонами не вбачається спору і відповідач формально визнав позов, тобто права позивача не були оспорені чи не визнані відповідачем, крім того сторонами не було надано суду переліку усього спільно набутого у шлюбі майна.
Із досліджених обставин справи судом встановлено, що фактично між сторонами відсутній спір з приводу розподілу майна між подружжям.
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 8 листопада 2023 року у справі № 761/14030/21).
З урахуванням викладеного відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно, і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року в цивільній справі № 404/251/17, провадження № 61-13405св18).
Таким чином, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності підстав часткового задоволення позовних вимог.
Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороноюпозивача не доведено тих обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають. 
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з оскаржуваним рішенням та посилання які містяться не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо наявності спору у вказаній справі, оскільки як вбачається з матеріалів справи, відповідач визнавав вказані вимоги.
Посилання апелянта на висновки Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц не є релевантними вказаній справі, оскільки судом встановлено відсутність спору у вказаній справі.
Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання майна особистою приватною власністю позивача.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Докази та обставини на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального та матеріального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання майна особистою приватною власністю позивача.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 травня 2024 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 25 лютого 2025 року.

Головуючий суддя                                                        В.В. Кострицький

Судді                                                                         М.В. Назарова 

Ю.П. Лозко