ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

14 січня 2025 року 	м.Суми	

Справа №583/826/24 
Номер провадження 22-ц/816/250/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Собини О. І. ,  Рунова В. Ю. 
за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І., 
сторони:
позивач -  ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Охтирської міської ради, 
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Корольової Ірини Юріївни 
на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 16 квітня 2024 року,  ухваленого у складі судді Яценко Н.Г.,  у м. Охтирка

                                                          у с т а н о в и в:

У лютому 2024 року представник   позивача ОСОБА_1 -  адвокат  Корольова  І. Ю. звернулася до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позов обґрунтовано тим, що 17.06.2009 р.  між позивачем та відповідачкою було укладено шлюб,  у якому ІНФОРМАЦІЯ_2   народилася їх спільна донька ОСОБА_3 .  У 2018 році шлюбні відносини між сторонами фактичного припинилися, після чого ОСОБА_2 виїхала на постійне місце проживання до іншої країни, а неповнолітня ОСОБА_3 залишилася проживати разом з батьком ОСОБА_1 в родині його сестри.  З  2020 року відсутня інформація про місце перебування ОСОБА_2 , з донькою вона спілкується лише час від часу засобами телефонного зв`язку, а з  травня  2023 року будь-яке спілкування між ними припинилося. Отже,  протягом останніх п`яти років  донька сторін проживає з батьком, який самостійно займається її вихованням та матеріальним забезпеченням.  Відповідачка з донькою відносини не підтримує,  її життям не цікавиться,  жодної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає та фактично самоусунулася від виконання батьківських обов`язків.
Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 16 квітня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1   про позбавлення батьківських прав відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції,  позивач  ОСОБА_1 , в інтересах якого  діє адвокат Корольова І. Ю.,  подав  апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на   необґрунтованість  судового   рішення,  невідповідність висновків суду обставинам справи,  неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права,  просить рішення суду  скасувати та ухвалити нове рішення,  яким   позовні  вимоги  задовольнити.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що  судом не встановлено, що відповідачка  має бажання та знаходить  способи брати  участь у виконанні  батьківських обов`язків, натомість відповідачка  з 2018 року самоусунулася від виконання  своїх батьківських  обов`язків  і на даний час  нічого  не зробила для того щоб активно  брати участь у житті дитини. 
На даний час відповідачка  проживає  в країні агресора, влаштовує  своє особисте  життя  і не збирається повертатися в Україну.
Суд не взяв до уваги написану відповідачкою заяву , в якій вона  погоджується щодо позбавлення  її  батьківських прав.
Відзив  на апеляційну  скаргу    до суду не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника - адвоката Корольової І.Ю., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вважав, що позивач не  надав належних і допустимих доказів на підтвердження свідомого нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, а також взявши до уваги, що вона не вчиняла щодо дитини жорстокого поводження, не має інших аморальних характеристик, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для позбавлення її батьківських прав, оскільки інтересам дитини не слугує розірвання її зв`язку із матір`ю.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 17.06.2009 р.  ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 17.06.2009 р.  відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Охтирка Охтирського міськрайонного управління юстиції Сумської області (а.с. 11). 
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , повторно виданого 14.03.2022 Котелевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Полтавському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.12).
Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 29.11.2022 р.  по справі №583/878/22, провадження № 2/583/395/22  розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 17.06.2009 відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Охтирка Охтирського міськрайонного управління юстиції Сумської області, актовий запис № 100 (а.с. 16). 
25.04.2023 р.  рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області по справі №583/515/23, провадження № 2/583/298/23 визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1   разом з батьком - ОСОБА_1   (а.с. 17-19).
Згідно довідки від 07.03.2024 р. за  № 44 ОСОБА_1 проживає  по  АДРЕСА_1 , разом із сестрою ОСОБА_5 , її чоловіком ОСОБА_6 , племінниками ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , донькою ОСОБА_3 (а.с 20). 
Відповідно до характеристики від 26.01.2023 р. за підписом квартального уповноваженого,  ОСОБА_1   за місцем проживання характеризується позитивно, як доброзичливий, чемний, алкогольними напоями не зловживає,  скарг від сусідів на нього не надходило (а.с. 21). 
Неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1    навчається у 8-В класі Охтирської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №5 імені Р.К. Рапія Охтирської міської ради Сумської області.  Необхідним шкільним приладдям, одягом та взуттям відповідно до сезону та погодних умов у повному обсязі дитину забезпечує батько ОСОБА_1 .. Мати ОСОБА_2 , яка тривалий час проживає за межами України, не бере участі у вихованні своєї дитини, батьківські збори не відвідує, з класним керівником з приводу навчання та виховання доньки не спілкується, ні в якій формі контакт не підтримує      (а.с. 15).
Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її добробуту, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до ст. 18 цієї ж Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Згідно з приписами ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на піклування батьків.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини встановленні ст. 150 СК України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства».
Відповідно до частин 1 - 5 статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами (ч. 1 - 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Отже, сутність батьківського виховання можна узагальнено визначити, як створення батьками умов та застосування засобів впливу на свідомість, почуття і волю дитини з метою формування всебічно і гармонійно розвиненої особистості, вироблення у дитини позитивних навичок і звичок, її соціалізацію.
Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом (ч. 1 ст. 152 СК України).
Згідно з ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Підстави для позбавлення батьківських прав визначені ч. 1 ст. 164 СК України, яка встановлює, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:
1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;
2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;
3) жорстоко поводяться з дитиною;
4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;
5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;
6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст. 165 СК України).
Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
У справі «Мамчур проти України» (17.07.2015) ЄСПЛ   аналізував питання «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками й виснував: «При визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, в найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним» (п. 76).
У справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» ЄСПЛ звернув увагу, що суди не розглянули, чи можна було розв`язати стверджувану проблему у стосунках між заявником і його донькою за допомогою інших заходів, які б реалізували на практиці гарантії взаємного спілкування батьків і дитини.
Зважаючи на зазначені позивачем підстави позову до спірних правовідносин сторін у справі застосовується п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, згідно з якими  мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» з наступними змінами, позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Відповідно до п. 15 цієї постанови позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише у невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
У даній справі  позбавлення батьківських прав відповідачки не забезпечуватиме інтересів самої дитини, оскільки позивач не довів та не надав суду доказів в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.
Судом не встановлено, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.
В матеріалах справи відсутні докази застосування до відповідачки заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач не довів та не надав суду доказів в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків.
Вищевказаним спростовуються і доводи позивача про те, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.
Судом надано належну правову оцінки ставленню батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особистої прихильності дитини до кожного з них та іншим обставинам, що підтверджується встановленими судом першої інстанції обставинами у справі яким надана належна правова оцінка.  Зокрема,  сторони не оспорюють, що батьки у шлюбі між собою не перебувають, проживають окремо. Їх неповнолітня дочка з 2018 року проживає з батьком та перебуває на його утриманні. До ухвалення місцевим судом рішення у цій справі вимог до відповідачки  про стягнення аліментів на утримання дочки пред`явлено не було. Мати не відвідує навчальний заклад дочки, її навчанням не цікавиться.
Поряд з цим,  із змісту  рішення Охтирського  міськрайонного  суду від 25 квітня 2023 року  (за  позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_9 , треті особи:  Служба у справах дітей Охтирської міської ради, орган  опіки та піклування - виконавчий комітет Охтирської  міської  ради  Сумської області   про визначення місця проживання дитини) вбачається, що у позові  ОСОБА_1 зазначає про те, що відповідачка надає матеріальну допомогу для доньки, проте близько 3 років її не бачила ( а.с.17).
Отже, факти у цій справі не дають підстав вважати доведеними твердження позивача про те, що відповідачка є матір`ю, яка повністю збайдужіла до своєї дитини та всіляко уникає виконання батьківських обов`язків. Позивач підтвердив в суді апеляційної інстанції, що відповідач пропонувала забрати дитину до Російської Федерації, де вона проживає на даний час, але він не погодився.
Таким чином,  при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише у невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і такі засоби впливу виявилися безрезультатними.
Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.
Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідачки відносно дитини у матеріалах справи відсутні.
З огляду на викладене,  враховуючи встановлені по справі обставини, приймаючи до уваги інтереси дитини, приписи норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини, а також зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржуване рішення судом першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.
Керуючись ст.  367, п. 1 ч. 1 ст. 374,  ст.  375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

                                                             п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Корольової Ірини Юріївни залишити без задоволення.
Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 16 квітня 2024 року залишити  без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Головуючий -  	В. І. Криворотенко	

Судді:                                                                                        О. І. Собина 

                                                                                                   В. Ю. Рунов