ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
Іменем України
18 лютого 2025 року
м. Харків
справа № 613/178/19
провадження № 22-ц/818/156/25
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Тичкової О.Ю.,
суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,
за участю секретаря: Волобуєва О.О.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідачі – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 02 травня 2024 року у складі судді Уварової Ю.В., -
в с т а н о в и в:
У лютому 2019 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, визнання дійсною нотаріально не посвідченої згоди міни автомобілю на квартиру, визнання удаваними правочинами біржового договору купівлі-продажу автомобіля та договору дарування квартири – фактичним договором міни, визнання права спільної сумісної власності на квартиру та визнання часток.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з серпня 2006 року вона з  ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу спільно проживали в будинку її батьків на АДРЕСА_1 , вели спільне господарство. На той час відповідач працевлаштований не був, доходу не мав. 10 листопада 2007 року між ними було зареєстровано шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_6 . Після народження дочки позивач отримала одноразову допомогу при народженні дитини в сумі 4 800,00 грн та першу щомісячну одноразову допомогу при народженні першої дитини в сумі 620,00 грн, які в подальшому, разом із грошовими коштами, подарованими на весілля, передала  ОСОБА_2 для купівлі вантажного автомобіля. 11 березня 2008 року  ОСОБА_2  придбав у ІП «АІС-Харків» автомобіль ГАЗ 3302-414Е2, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 70 170,00 грн та зареєстрував його на своє ім`я. Скрутне матеріальне становище призвело до непорозумінь, сварок, бійок, втрати почуття любові та поваги один до одного. Зважаючи на ці обставини, 23 лютого 2009 року батьки відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 запропонували їй та ОСОБА_2 обміняти без доплат їхній автомобіль на двокімнатну квартиру, яку вони обіцяли придбати для подружжя. Позивачу пропозиція здалась співмірною в контексті обміну майна, тому вона надала письмову згоду на укладення договору міни автомобіля на двокімнатну квартиру без доплат. Цю згоду було сфотографовано нею на мобільний телефон. 
В майбутньому рішенням Богодухівського районного суду Харківської області 15 жовтня 2009 року шлюб між позивачкою та ОСОБА_2 було розірвано, однак фактично подружжя перестало проживати спільно з 08 травня 2009 року. 
21 січня 2013 року позивачу стало відомо, що їхній з відповідачем автомобіль 16 червня 2009 року відповідач продав батьку ОСОБА_3 на підставі договору купівлі – продажу від 16 червня 2009 року № 80133, хоча фактично гроші за цей автомобіль не сплачувались і вона як співвласник згоди на укладення зазначеного договору не надавала, а погоджувалась лише на обмін. 
11 лютого 2016 року під час розгляду справи про збільшення розміру аліментів з ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_6 , позивачу стало відомо, що 20 серпня 2011 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .
Позивач вважає, що таким чином ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виконали зобов`язання та придбали без доплат квартиру в обмін на автомобіль, який був об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача
Згоду міни автомобілю на квартиру позивач писала власноручно в присутності свого батька без тиску з будь-якої сторони. Указану згоду нотаріально посвідчено не було. В подальшому удавані договори від 16 червня 2009 року та від 20 серпня 2011 року укладались без її присутності.
Позивач стверджує, що квартира спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_7 тому підлягає поділу. Оскільки автомобіль ГАЗ 3302-414Е2 частково було придбано за кошти, надані державою на утримання дочки після її народження, а тому фактично дочка також є співвласницею спільного сумісного майна своїх батьків, позивач вважає, що спірна квартира по 13/46 часток належить позивачу та відповідачу, а 20/46 часток квартири є власністю неповнолітньої доньки. Вона самостійно займається вихованням дитини, яка страждає на епілепсію, відповідач з дитиною не спілкується, сплачує лише аліменти. Через хворобу дочка не може проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім`ї.
Враховуючи викладене, ОСОБА_5 просила суд: – визнати дійсною нотаріально не посвідчену згоду ОСОБА_5 , письмово надану ОСОБА_2 23 лютого 2009 року, на укладення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору міни автомобіля ГАЗ 3302-414 на зобов`язання придбати двокімнатну ізольовану квартиру без доплат в будь-якому районі м. Богодухова Харківської області;
– визнати удаваними правочинами договір від 16 червня 2009 року № 80133, складений ТБ «Слобожанщина», щодо відчуження ОСОБА_2 ОСОБА_3 автомобіля ГАЗ 3302-414, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та договір дарування квартири від 20 серпня 2011 року на АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений 20 серпня 2011 року державним нотаріусом Богодухівської державної нотаріальної контори Харківської області Куксою Н. П., зареєстрований в реєстрі за № 1-2580, фактичним договором міни (бартеру);
– визнати квартиру АДРЕСА_3 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ;
– визначити частки у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_3 : ОСОБА_5 – 33/46, ОСОБА_2 – 13/46 часток.
Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 02 травня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позивач не надала доказів укладення між сторонами договору міни автомобілю на квартиру, що буде куплена в майбутньому. Факт наявності фото згоди ОСОБА_5 на міну автомобілю жодним чином не підтверджує, що вона була складена саме у зв`язку з надходженням пропозиції від відповідачів щодо укладення договору міни. Під час розгляду цивільної справи № 2004/1939/12 про поділ майна подружжя позивач заявляла позов про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним та в наступному від неї відмовилась, про що зазначено в рішенні суду. При розгляді в 2013 році справи № 2004/1939/12 позивачка та її представник не згадували про існування домовленості про обмін автомобіля на квартиру та про наявність письмової згоди від 23.02.2009 на міну. Сама по собі вимога про визнання дійсною згоди позивачки на укладення договору міни не є правочином, тому відповідно до вимог закону не може бути дійсною або недійсною. ОСОБА_1 у 2018 році зверталась до суду з позовом про визнання недійсним біржового договору купівлі-продажу автомобіля ГАЗ-3302-414, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (справа №613/76/16-ц), проте під час повторного розгляду справи після скасування попередніх судових рішень Верховним Судом її позов про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним було залишено без розгляду. Також судом враховано, що договір дарування квартири ОСОБА_2 було укладено 20 серпня 2011 року, тобто через два роки після розірвання шлюбу ОСОБА_8 та ОСОБА_2 . Позивач не надала суду належних доказів на підтвердження того, що дії відповідачів з укладення договорів купівлі-продажу автомобіля та договору дарування квартири в своїй сукупності були направлені на укладення договору міни. Посилання позивачки на безгрошовість договору купівлі-продажу автомобіля, незважаючи на те, що сторона відповідачів фактично не оспорювала зазначений факт, не може бути підставою для визнання цього правочину удаваним, оскільки позивачем не доведено, що укладення договору купівлі-продажу автомобіля насправді було однією з складових частин договору міни. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_9 просить скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; Вказує, що при розгляді справи, судом не повно з`ясовано обставини, що мають значення для вирішення справи. Жодного письмового дозволу на відчуження автомобіля окрім для його міни на зобов`язання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 придбати для родини сина 2х кімнатної квартири не надавала. Зазначає, що автомобіль було продано після припинення шлюбно - сімейних відносин, а тому відсутні підстави вважати, що його було відчужено в інтересах сім`ї. 
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Судом встановлено, що З 10 листопада 2007 року до 15 жовтня 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі та мають спільну доньку ОСОБА_6 , 2008 року народження. Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 15 жовтня 2009 року шлюб між сторонами розірвано ( т.1 а.с.22).
Згідно з копією квитанції від 11 березня 2008 року № 18261000655761205234532 ОСОБА_2 придбав в ІП «АІС-Харків» автомобіль ГАЗ 3302-414Е2, 2008 року випуску (т.1, а.с.14).
У матеріалах справи наявна фотокопія письмової згоди ОСОБА_5 , наданої ОСОБА_2 , на укладення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору міни автомобіля на двокімнатну квартиру без доплат у будь-якому районі м. Богодухова (т.1 а.с.17).
З копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , виданого 17 червня 2009 року Відділом реєстраційно-екзаменаційної роботи № 6 Державної автомобільної інспекції міста Богодухів Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області вбачається, що автомобіль ГАЗ 3302-414, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , було зареєстровано 17 червня 2009 року за ОСОБА_3 та в особливих відмітках зазначено, що право керування має ОСОБА_2 (т.1 а.с.26).
Відповідно до копії довідки ВРЕР ГУМВС України в Харківській області по обслуговуванню Богодухівського та Краснокутського районів від 12 лютого 2013 року за обліковими даними автомобіль ГАЗ 3302-414, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_3 , кузов №   НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ від 17 червня 2009 року НОМЕР_5 зареєстровано за ОСОБА_3 згідно з біржовим договором від 16 червня 2009 року № 80133, складеним ТБ «Слобожанщина» (т.1 а.с.29).
Згідно з договором дарування від 20 серпня 2011 року, посвідченим державним нотаріусом Богодухівської державної нотаріальної контори Куксою Н. П., зареєстрованим в реєстрі за № 1-2580, ОСОБА_4 передала безоплатно ОСОБА_2 у власність майно: квартиру АДРЕСА_3 . Дана квартира належить дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Богодухівською державною нотаріальною конторою 26 червня 2011 року. Цей дар сторони оцінили в сумі 2 000.00 грн. Загальна вартість квартири згідно з відомостями, що містяться у витязі з реєстру прав власності на нерухоме майно № 30780578, становить 54 879,00 грн. Дана квартира перебувала у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_4 та її чоловіка ОСОБА_3 , та останній надав згоду на дарування квартири (т.1 а. с. 41).
Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 10 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12 листопада 2014 року у справі № 2004/1939/12, відмовлено у задоволенні позову  ОСОБА_5 до ОСОБА_2  про поділ спільного майна подружжя - автомобіля ГАЗ 3302-414, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у зв`язку із недоведеністю позовних вимог (т.1 а. с. 31-33).
21.05.2020 ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_10 , після реєстрації шлюбу взяла прізвище чоловіка – ОСОБА_11 (т.2 а.с.186).
Згідно відповіді ТОВ « ТБ Слобожанщина» на виконання ухвали суду від 04.07.2023 надати суду копії біржового договору № 80133 від 16.05.2009 не є можливим, оскільки сплинув термін його зберігання ( т. 3 а.с. 151 ).
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 , який є батьком позивачки підтвердив її пояснення про те, що під час шлюбу його доньки з ОСОБА_2 батько зятя запропонував дітям поміняти належний їм автомобіль на двокімнатну квартиру, тому його донька склала згоду на обмін автомобілю на квартиру, яку батьки ОСОБА_2 пообіцяли придбати в обмін на автомобіль. 
В судовому засіданні також було оглянуто фотозображення письмової згоди позивачки на міну автомобіля, роздруківка якого наявна в матеріалах справи, що зберігається у мобільному телефоні ОСОБА_12 .. 
Судова колегія вважає, що суд правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував до них належні норми матеріального права, що їх регулюють. 
Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тобто ст. 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Зазначені вимоги Сімейного кодексу України кореспондуються з ч.3 ст.368 ЦК України майно, за якою набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Оскільки позивачкою доведено, що автомобіль ГАЗ 3302-414 придбано в період шлюбу між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 та останнім презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу не спростована, судова колегія погоджується з висновком суду про те, що спірний автомобіль був об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Позовні вимоги ОСОБА_5 про поділ зазначеного автомобілю були предметом розгляду у межах цивільної справи № 2004/1939/12 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2  про поділ спільного майна подружжя. Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 10 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12 листопада 2014 року у задоволенні позову  ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_2 грошової компенсації вартості автомобілю ГАЗ 3302-414, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 було відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що позивач не довела вартості спірного автомобілю та відчудження спірного автомобілю відбулося у шлюбі ( Автомобіль продано 16.06.2009, шлюб між сторонами розірвано 15.10.2009 (т.1 а. с. 31-33).
В судовому засіданні встановлено, що 17 червня 2009 року автомобіль ГАЗ 3302-414, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі біржового договору від 16 червня 2009 року № 80133, складеним ТБ «Слобожанщина» (т.1 а.с.29). 20 серпня 2011 ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 ( т.1 а.с. 41)
Позивачка вважає, що зазначені договори є удаваними, оскільки приховують договір міни автомобілю ГАЗ 3302-414, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 на квартиру, згоду на укладення якого вона надала 23.02.2009 ( а.с. 17).
Як зазначено в ч.1 ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч. 4 ст.12 ЦК України, особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом
Відповідно до положень статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму ( ст.655 ЦК України ).
За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ст.717 ЦК України).
Згідно зі статтею 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору міни.
Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).
У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Установивши, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.
Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення, його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити при вирішенні такого спору, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.
Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).
За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.
Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.
Такі висновки щодо застосування статті 235 ЦК України викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16, які надалі підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15-ц (провадження № 61-13992св18), від 11 квітня 2019 року у справі № 761/35871/15-ц (провадження № 61-16281св18), від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20), від 28 липня 2021 року у справі № 654/5481/13-ц (провадження № 61-9353св20).
В постанові від 05 січня 2023 року у справі № 711/7715/20 Верховний Суд зазначив, що заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.
Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.
Відносно вимоги про визнання дійсною згоди позивачки від 23.09.2099 на укладення договору міни, судом першої інстанції вірно зазначено, що наявність чи відсутність згоди співвласника на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном може впливати на дійсність правочину щодо відчуження спільного майна, отже дійсним або недійсним може бути визнано сам правочин.
В супереч вимог ст..ст.12, 81 ЦПК України позивач не надала суду належних та допустимих доказів безгрошовості договору купівлі-продажу автомобіля від 16.06.2009 та укладення зазначеного договору як складової частини договору міни.
За змістом договору дарування квартири від 20.08.2011 року зазначена квартира була придбана ОСОБА_4 на підставі договору купівлі - продажу від 29.06.2011 року тобто через два роки після набуття ОСОБА_3 автомобілю ГАЗ 3302-414, тому станом на час укладення договору купівлі –продажу не могла бути предметом договору міни. 
Крім цього, суд дав належну оцінку тій обставині, що ОСОБА_1 у 2018 році зверталась до суду з позовом про визнання недійсним біржового договору купівлі-продажу автомобіля ГАЗ-3302-414 та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, поновлення права спільної сумісної власності подружжя, визначення часток у праві спільної сумісної власності, відшкодування збитків (упущеної вигоди), стягнення грошової компенсації за частку автомобіля. Рішенням Богодухівського районного суду від 31.05.2018 у цивільній справі справа №613/76/16-ц, залишеним без змін ухвалою Харківського апеляційного суду від 17.12.2018 у задоволенні позову було відмовлено. Постановою Верховного Суду від 20 травня 2020 року рішення суду першої та апеляційної інстанції були скасовані, справу направлено на новий розгляд в суд першої інстанції. 
При новому розгляді справи № 613/76/16-ц ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 20 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним було залишено без розгляду у зв`язку з неявкою позивача ( т.2 а.с.176-178).
З урахуванням наведеного судова колегія погоджується з висновком суду про те, що позивачем не доведено спрямованості волевиявлення сторін договору купівлі-продажу автомобіля ГАЗ 3302-414 та сторін договору дарування квартири  на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеними правочинами, а також той факт, що дії сторін зазначених договорів були направлені на досягнення правових наслідків і приховують волю учасників на укладення договору міни. 
Оскільки спірна квартира була придбана у власність відповідачів та подарована після розірвання шлюбу, суд дійшов обґрунтованого висновку про те,що вона не є спільною сумісною власністю подружжя і відмовив у задоволені позову про визнання квартири спільною сумісною власністю та її поділ. . 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду належить залишити без змін. 

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ІІПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 02 травня 2024 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 07 березня 2025 року.

Головуючий:                                                                  О.Ю. Тичкова 

Судді:                                                                         Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина